Elena Maróthy-Šoltésová: O autoroch a knihách
Elena Maróthy-Šoltésová

O autoroch a knihách
Elena Maróthy-Šoltésová
Digitalizátor: Viera Studeničová, Michal Garaj, Eva Lužáková, Daniel Winter, Monika Harabinová, Zuzana Babjaková, Daniela Kubíková, Katarína Tínesová, Bohumil Kosa, Peter Mika, Zdenko Podobný
Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME
Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Pôvodná publikácia 	 0
Terézia Vansová 	 0
Daniel Lichard, Jonáš Záborský a Samo Chalupka 	 0
O „ženách“ Hany Gregorovej 	 0
K. Przerwa-Tetmajer: „Povesti z Tatier“ 	 0
K druhému vydaniu Dr. S. Czambelovej „Rukoväti spisovnej reči slovenskej“ 	 0
† Svetozár Hurban Vajanský 	 0
Timrava 	 0
Zobrané spisy Timravy 	 0
Niečo o minulom ročníku „Živeny“ 	 0
Timrava 	 0
† Elena Petrovská 	 0
Za Martinom Kukučínom 	 0
Dojmy z Kukučínovho románu „Bohumil Valizlosť Zábor“ 	 0
Janko Jesenský šesťdesiatročný 	 0

Pôvodná publikácia
Elena Maróthy-Šoltésová. Pohľady na literatúru. SVKL. Bratislava. 1958. 314. . Ivan. Kusý. zostavil a napísal štúdiu a poznámky. . Július. Pašteka. textová úprava. . Ondrej. Mrlian. šéfredaktor. . Emília. Kučerová. technická redaktorka. . Mária. Kocúriková. korigovala. .
Bibliografické poznámky
Terézia Vansová
„Živena“ I, 1910, str. 6 — 7, 33 — 36.
Daniel Lichard, Jonáš Záhorský a Samo Chalupka
„Živena“ III, 1912, str. 61 — 63.
O „Ženách“ Hany Gregorovej
„Živena“ III, 1912, str. 89 — 93. Článok bol uverejnený ako recenzia v rubrike Literárna besiedka.
K. Przerwa-Tetmajer: „Povesti z Tatier“
„Živena“ III, 1912, str. 122 — 125, 155 — 158 a 182 — 183. Uverejnené v rubrike Literárna besiedka ako informatívny referát.
K druhému vydaniu dr. S. Czambelovej „Rukoväti spisovnej reči slovenskej“
„Živena“ VI, 1915, str. 117 — 122, 181 — 188.
† Svetozár Hurban Vajanský (1847 — 1916)
„Živena“ VII, 1916, str. 119 — 120.
Timrava
„Národnie noviny“ LI, 1920, č. 208, str. 2 — 3. Článok vyšiel v rubrike Besednice.
Zobrané spisy Timravy
„Živena“ XI, 1921, str. 120.
Niečo o minulom ročníku „Živeny“
„Živena“ XVII, 1927, str. 7 — 10.
Timrava
„Živena“ XVII, 1927, str. 121 — 127.
† Elena Petrovská
„Živena“ XVII, 1927, str. 184 — 186.
Za Martinom Kukučínom
„Slovenské pohľady“ XLIV, 1928, str. 528 — 530.
Dojmy z Kukučínovho románu „Bohumil Valizlosť Zábor“
„Slovenské pohľady“ XLVII, 1931, str. 255 — 264.
Janko Jesenský šesťdesiatročný
„Slovenské pohľady“ LI, 1935, str. 47 — 49.
Redakčná poznámka
Textová úprava tejto publikácie v podstate spočíva v zásahoch a zmenách rázu pravopisného a gramatického. Do štýlu a lexika sa nezasahovalo. Jednotlivé listy nie sú uvádzané v plnom znení, ale len pasáže z nich, dotýkajúce sa literárnych otázok a problémov; tak je to aj s úryvkami z autobiografie „Sedemdesiat rokov života“. Toto fragmentovanie textu sme zvlášť neoznačovali. Ak editor miestami vypúšťal z kontextu, je to označené ---.

Terézia Vansová
Iste viem, že všetky naše čitateľky, ktoré vezmú toto číslo „Živeny“1 do ruky a na jeho prvej strane zazrú podobizeň Terézie Vansovej, čo by ju i neznali osobne, s potešením a láskou usmejú sa na ňu; milé im bude postretnúť sa tu s ňou, lebo je inak ani nemožno. Koho známe iba po dobrom a vieme o ňom, že pracoval za nás, snažil sa zo všetkých síl nám dobre urobiť, toho uzrieť, najmä nečakane, vždy dobre padne a vzbudí teplý pocit v srdci. Ak o ktorej slovenskej žene môžeme povedať, že všetky svoje sily, ktoré jej zbudli po vykonaní nevyhnutných súkromných povinností, venovala službe nám, svojim sestrám, tak je to práve ona, Terézia Vansová. My myslíme, že náš nový, hlavne ženám venovaný časopis, nemohli sme šťastnejšie zahájiť ako podobizňou a životopisom sestry najobľúbenejšej medzi sestrami.
Ale či predsa celkom vyhovieme, je veľká otázka. Písať životopis má svoje hodné háčky. On má podať nielen dáta a zovňajšie udalosti zo života muža lebo ženy, ale i ich vnútorné deje. Ako podobizeň podáva zobrazenie tvári, postavy, tak životopis má podať zobrazenie duše, individuality, preto mal by ho písať taký, ktorý žije v úzkom spojení často s opisovaným, alebo práve on sám — čo ináč i dosť býva. I my požiadali sme pani Vansovú o nejakú rukoväť pre jej životopis, ale ona nikam nechce byť svojím vlastným životopiscom. Odvetila nám: „Pre svoju biografiu nemám čo písať. Narodila som sa r. 1857 (už vopred oplakaná)2 v ,nešťastný‘ deň 18. apríla. Vydala som sa r. 1875 — a ešte vždy žijem. Inšie neviem nič zvláštneho. Čo som prežila, prekonala, to je také všeľudské, že sa neoplatí o tom hovoriť.“ Toľko ona. To je veru primálo pre záujem jej ctiteľov a menovite jej ctiteliek. Ktorí ju však zblízka znajú, dokladajú k tomu, čo ona povedala, že keď sa vydala za Jána Vansu, ev. farára vtedy na Lomničke (nemeckej to cirkvi vo Spiši), zišli sa dve rovno šľachetné duše, preniknuté čistými kresťanskými zásadami a vrelou láskou k svojmu slovenskému národu. To je síce krátke, ale obsažné vysvedčenie a my ho, znajúc ich účinkovanie, splna podpisujeme.
Tam na Lomničke dosiahla Vansová vrchol svojho rodinného šťastia, keď narodilo sa jej s radosťou uvítané dieťa, synček, ale tam prežila i najkrutejší bôľ svojho života, keď to vrúcne milované, jediné dieťa, chorobou vymučené, jej umrelo. Snáď i ju, ako mnohé iné (napr. Karolínu Světlú, Carmen Sylvu3 atď.), tento krutý úder pošinul na dráhu spisovateľskú, ač popri daroch k tomu musela byť u nej i vrodená náklonnosť. Vlastnou príčinlivosťou, čítaním pilno sa vzdelávajúc, nadobudla si všestranné vedomosti, akých inde dobré školy podávajú, aby mohla národu poslúžiť, oddajúc sa vo chvíľach voľných spisovateľstvu. Od tohoto odvracali a odvádzali ju jej najbližší, ktorí, ako to riadne býva, naskrze neboli uzrozumení s takýmito jej snahami. Sám náš výtečný Pavel Dobšinský, jej švagor, odhováral ju od spisovateľstva, že popáli sa pri tom a dožije mnohých trpkostí. Charakteristické pre jej ináč mäkkú a poddajnú prírodu je, že v tomto nedala sa odhovoriť, ani odstrašiť. Išla čisto za ušľachtilou snahou, nie z ctižiadosti, ani kvôli spisovateľskej sláve.
Roku 1881, keď D. Z. Lauček bol z pílanskej fary brachiálnou mocou odstránený,4 prišiel na jeho miesto, do svojho rodiska, Ján Vansa, a tak i naša Vansová dostala sa na čisto slovenskú pôdu, čo možno tiež nebolo bez vplyvu na jej chuť písať. Veď práve jej práce, ktoré vyrástli priamo z tejto pôdy, sú najlepšie, naozaj vzácne a cenné.
Ale nadanie a isté lesklé strany javili sa už hneď pri jej prvších prácach, ináč nemajúcich ešte pečať vlastnej pôdy, uverejnených v „Slovenských pohľadoch“. Je ich tam pekný rad v rokoch 1884 — 1898. Už tam bola rutina, ľahkosť a ohybnosť reči, neznajúca habkania a potkýňania sa na novom, neobrobenom ešte poli. Čo podávala, bolo pre ženské čitateľstvo zaujímavé a jej spôsob podania bol vždy milý, lahodiaci, ako v drobnejších prácach, tak vo všetkých, i v samom románe „Sirota Podhradských“. A miestami i v týchto viac salónnych kusoch zazvučali našské tóny, milo nám k srdcu hovoriace. V práci „Ohlášky“ („Pohľady“, 1892), žartovnom obraze z dedinskej fary už badateľne vkročila na našu korennú pôdu a v nasledujúcich potom krátkych rozprávkach z ľudu a o ľude už ukázala sa v krásnom, rýdzo slovenskom rúchu. Podala ich tak, ako ich ľud podáva, krátko, plno, s naivným peľom ľudovej fantázie a poézie i podarenou ľudovou rečou — s malým dialektickým prifarbením. Behom rokov 1893 — 94 — 95 vyšlo ich v „Pohľadoch“ pod súborným označením „Z našej dediny“ spolu osemnásť — a keby Vansová v svojom živote ničoho iného nebola napísala, nimi samými by si bola vydobyla čestné miesto v slovenskej literatúre.
Pod tým istým názvom („Z našej dediny“) uverejnila ešte omnoho pozdejšie, v I. a II. ročníku „Nášho Slovenska“ dve („Žaba“ a „Uľa“) podarené, bystro odpozorované a zručne podané črty z dedinskej fary, poťažne zo života dedinského ľudu. Kreslenie ľudu je výtečné, menovite v poslednejšej.
„Pani Georgiadesová na cestách“ („Pohľady“, 1896 — 97) je originálny, značne humoristicky zafarbený opis cestovania tisovskej slovenskej skupiny návštevníkov pražskej národopisnej výstavky z roku 1895, ktorý číta sa ľahko, zábavne — a predsa pod ľahkou rúškou podáva mnoho poučného. Potom len ešte jednu novelu, „Starú pieseň“, uverejnila Vansová v „Pohľadoch“ (1897), zaujímavú menovite pre ženské čitateľstvo.
I prišla doba „Dennice“.
Založením „Dennice“, ženského zábavno-poučného časopisu, Vansová ozaj heroicky podujala sa na ťažkú úlohu. Známo je, ako sa odpláca vydávanie slovenského časopisu alebo knihy: často peňažnou stratou. Tiež známo je, ako ťažko je u nás dostať dobré spisovné práce (vyjmúc básní): na požiadanie často ani odpovede nedajú, nie ešte práce. I Vansová to znala. K tomu obavy a výstrahy dobroprajných, prekážky a zneuznávania od bližších i ďalších — a ona predsa zase nedala sa ani odhovoriť, ani odstrašiť! Táto známka mravnej sily u nej sa nikdy nezaprie, keď príde opravdivá próba. Ona, v povedomí svojej čistej snahy, vidiac, že naše ženy, ktorým cudzie časopisy nie sú dostupné a pre ktoré týchto si ani nežiadame, nemajú pre seba primeranej, ľahkej, pod zábavnou rúškou zošľachťujúcej a poučujúcej lektúry, neobzerala sa ani vpravo na výstražníkov, ani vľavo na posmešníkov, ale založila, ako si to vopred prehútala, maličký, skromný a — čo bolo dôležité — veľmi lacný zábavný časopis, určený a namerený ta, kam iné závažnejšie časopisy neprenikajú, a nazvala si ho — nomen-omen — „Dennicou“.
Založila ho i vzala na seba ťarchu všetkej práce okolo neho; bola mu redaktorkou i spisovateľkou, nakladateľkou i administrátorkou. Zbierala a vnášala do neho všetko, čím mohla k osohu poslúžiť svojim čitateľkám, vysvetľovala, poúčala a vychovávala zo všetkých síl, úprimne a láskavo. Podávala, čo len mohla, a mala pritom taký spôsob, že sa podávané ochotne, s dôverou prijímalo. Z tohoto pochádzal i pomerný úspech „Dennice“. Ona ticho prenášala pochvaly i kritiky, a kým sme sa my to s obavou, to so zvedavosťou dívali, či a ako sa udrží, milá „Dennica“ nielenže sa udržovala i pevne udržala, kýmkoľvek bola v rukách svojej zakladateľky, ale ešte i vzrastala z roka na rok, a to nielen objemom, lež i hodnotou, ako rastie a silnie dieťa pod matkinou pečlivou opaterou. Prenikla ona medzi naše ženy do všetkých vrstiev a stala sa im tak milou, že keď posledne vyše roka sa zdalo, akoby bola celkom zanikla,5 zapríčinilo to celý rozruch medzi nimi. Ba netreba zamlčať, že mala naša skromná „Dennica“ značný počet milovníkov, ktorí ju s radosťou vítali a čítali i medzi mužskými, ako že mala medzi nimi aj spolupracovníkov. Z tohoto ide nám naučenie, že zábavné časopisy netreba rozlišovať a umele rozdeľovať na všeobecné a na špeciálne ženské. Dobrý zábavno-poučný časopis slúži všetkým, v ňom pestované záujmy nemajú ani nemôžu sa týkať iba jedného pohlavia. Že si „Dennicu“ obľúbili i mužskí, je len dobrým vysvedčením pre ňu.
Svojich prác umiestila Vansová v „Dennici“ mnoho, i väčších novelistických, životopisných atp., i drobných poučných a zábavných, doplňujúcich, opravujúcich — ako to už redaktorstvo so sebou donáša. Všetky sú v svojom spôsobe cenné a zaujímavé, ale dľa mojej mienky spomedzi všetkých predsa hodne vysoko vyčnievajú dve z nich: „Paľko, drobnokresby zo zalazinskej fary“ (1903 — 4) a „Danko a Janko, dobrodružstvá malých dedinských hrdinov“ (1905).
Prvá je milým, zručne, verne, intímne podaným obrazom dedinskej fary, chudobnej na zemské majetky, bohatej však v idealistickom, úprimne kresťanskom ponímaní života. Detí v nej plno, každé zaujímavé v odlišnosti svojej povahy, ale jednota ducha, panujúceho v rodičovskom dome, patrná v celku. Rodičia tých mnoho detí ani za minútu neváhali vziať si ešte k nim za svoje Paľka, farársku sirotu, ktorého hneď pri jeho príchode zaodeli do vlastného synových šiat a pozdejšie zo svojej chudoby dali ako najlepšie vychovať s vlastnými synmi. Pán farár rozhodol o veci bez najmenšej obavy, že by mu jeho žena v tom nejaké prekážky robila, a ona bez váhania privinula osirelého chlapca k sebe — i dojemný je pomer, aký sa pozdejšie vyvinul medzi ním a jeho druhými rodičmi i bratmi a sestrami. Vôbec dotklivý je celý tento pohyblivý, rozličnými drobnými príhodami a pripomienkami poprepletaný, a predsa súladný obraz, ktorý pre nás má trochu už i akéhosi kultúrnohistorického závanu, hoci vzatý je len asi z počiatku druhej polovice minulého storočia. Mimovoľne vzdychneme si: Škoda-preškoda, že tento duch mizne už z našich fár! Tam opísaná fara so všetkým, čo je v nej a okolo nej, je rodičovským domom Terézie Vansovej, jej rodné hniezdo, z ktorého vyniesla si na celý život teplotu srdca a v duši zápal za všetko, čo je pekné a šľachetné.
Druhá práca — „Danko a Janko“ — podobne podáva nám obrázky z minulosti — tu z dedinskej školy a jej okolia. Zase teplá intimita, vernosť k dobe i vernosť v líčení osôb, len osoby sú iné, iná i celá obstanovka.6 Tu nepodávajú sa príbehy úzkorodinné, lež „dobrodružstvá malých hrdinov dedinských“; ale osoby učeného, hudby a kníh milovného, prísne svedomitého, no i starosťami skľúčeného učiteľa Tomoviča a jeho kmotra farára (markantná, trochu čudácka postava z doby, kde u učených panovala ešte latinčina) sú také vypuklé, že utkvejú čitateľovi v mysli, akoby ich žijúcich bol poznal, hoci sa málo o nich hovorí. I dobrá, robotou a starosťami utrápená pani rechtorka, „mamika“ úzkostlivo pozerajúca za svojím najmladším miláčkom, ktorý, či uradostený, či užalostený, utieka sa do jej náručia, je priamo zo života vzatá.
No rozumie sa, že ťažište celej rozpravy je na tých malých hrdinoch, a je ono plnej váhy. Človek ani nevie ako, vedený zručnou líčiteľkou, vnoruje sa s pôžitkom do tých sviežich, bodrých, zdravých, zurvalských chlapeckých duší. Porozumieva im, cíti s nimi, obľúbi si ich — a musí obdivovať spisovateľku, že tak jasno rozlišuje ich malé osobnosti a pohotove stavia čitateľovi pred oči, počnúc od farského Danka, s jeho náruživosťou a svojvoľnou prírodou, a mäkkého, snivého „Janka Školovie“ až po vždy hladného Miška Kvačku, mendíka, a Samka mäsiarovho, čo tak „rrapčal“ pri vyslovovaní litery r. Mnoho výtečných popisov, hojnosť nenúteného humoru a vcelku verný, svieži obraz zo slovenskej dediny, s hlúčkom bystrých chlapcov v popredí, ktorý trvalým dojmom utkvie v mysli čitateľa. V ňom i zvláštna a ctihodná postava nášho ľudového veršovníka, slepého, a predsa jasnozrakého starčeka Hrebendu, našla svoje čestné miesto, aby celkom nevymizla z krátkej pamäti nových pokolení.
Tieto dva z drobných kresieb zostavené obrazy sú, myslím, najpôvodnejšie, najsamorastlejšie zo všetkých prác Vansovej. Mnoho krásy a ceny ukrýva sa pod ich ľahkou, beznáročnou formou. Rovnocenný je s nimi ešte tiež drobný obrázok „Nové šatočky“ („Letopis Živeny“ II.). Neobyčajný výčin dievčatka ísť si potajmo v noci pred exámenom pre nové šatočky k pani krstnej do mesta, je psychologicky úplne odôvodnený. Nočná púť Milušky, s celou scenériou v mesačnom osvetlení, so všetkými drobnými príhodami a desivými predstavami, je obrázok veľkej umeleckej hodnoty.
Tieto tri práce, i ešte napr. „Životopis Terézie Medveckej rod. Lange“ („Dennica“, 1900) a „Zo zašlých časov“ („Kalendár Tranovský“, 1910) dokazujú i zvláštnu spôsobnosť Terézie Vansovej preniesť sa mysľou do prešlých časov, utvoriť si jasný obraz toho, čo chce podať z nich, a podať to s celým oddaním sa svojmu predmetu. Keby slovenskej spisovateľke vôbec bolo rady a pomoci v tom, aby sa mohla s najlepšími svojimi silami venovať spisovateľskému povolaniu, ja by som našej Vansovej celkom vážne radila, aby sa oddala štúdiu našich kultúrnohistorických prameňov, nakoľko ich len máme, a z nich vo forme beletristických diel vyvádzala na svetlo obrazy zo života zašlých pokolení, o ktorých my tak pramálo vieme. (Či napr. nie je interesantné obznámiť sa v rozprávke „Zo zašlých časov“ s richtárkou Marišou, ktorá ešte v dobe poddanstva, nezanedbajúc svojich gazdinských a obchodníckych prác, de facto prevádzala úrad richtársky — a akou pevnou rukou! — bez toho, žeby sa bol niekto na tom pozastavil?) To pole u nás leží vari úplne ladom a Vansová by bola veľmi uspôsobená pracovať na ňom. Aspoň započať, dobrým príkladom predísť ďalším pracovníkom.
No, ako sa posiaľ veci majú, sú toto len zbožné žiadosti, aspoň ohľadom na nás, slovenské spisovateľky. Z nás vari ani jedna nemôže sa úplne oddať nejakému literárnemu štúdiu. Každá, len keď jej naliehavé domáce povinnosti trochu času nechajú, prečíta, čo môže. Rada je, ak okrem bežných časopisov ešte vystačí jej čas na prečítanie takých vecí, ktorých známosť vyžaduje sa od každého koľko-toľko vzdelaného človeka. A písanie ide len úchytkom — kto sme v tom, vieme si uznať.
Avšak práve Vansová zase slúži nám za príklad, že i pri týchto závažných prekážkach dá sa literárne pracovať. Pekný rad jej prác a jedenásť rokov redaktorstva sú živým dôkazom toho. Lebo veď známo je, že i ona má svojich rozličných súkromných povinností dokonalú mieru nameranú. Rozsiahla domácnosť dedinskej fary so záhradami a poľným hospodárstvom už sama v sebe vyžaduje od svojej správkyne ustavičné napružovanie nielen fyzických, lež i duševných síl, i ubíja tieto starosťami a mrzutosťami. Obcovanie s ľudom, ačpráve je pre spisovateľku vďačným štúdiom a hojnou pašou, berie tiež čas do nároku, menovite keď ešte i zástoj v ľudovej vzájomnej pomocnici berieme na seba, ako to bola urobila Vansová. Ani rodičovských zaneprázdnení, starostí a opatrovaní v chorobách si neusporila. Keď nebolo jej dopriate vychovať vlastných detí, ona vychovávala prijaté; vari nikdy nebola bez toho, žeby niektorú sirotu nebola túlila k materinskému srdcu, i vychovala si prijatú dcérku tak verne a pečlive, akoby bola jej vlastná. Ba ešte i na rozličných štvornohých a krídlatých miláčkov stačí sa rozprestierať jej láskavosť. V záhradníctve, zvlášte v pestovaní kvetov, má veľkú záľubu; jej kvetnica a obloky skvejú sa vždy vyberanými kvetmi, ktoré vyžadujú pečlivú opateru. Pritom je pílanská fara hosťom vždy otvorená. Vansovci sú milí, vďační hostitelia, obľúbení a rešpektovaní v priateľskom i nepriateľskom spoločenskom kruhu; sú i obetiví, spoľahliví priatelia v hlbšom zmysle.
Keď si toto všetko pripomíname, mimovoľne zvoláme: „Nuž ale, kedyže ona teda stačí ešte čítať a písať?!“ Ja na to odpovedať neviem, len musím obdivovať jej zriedkavú silu a pružnosť, tým viac, že je telesne slabá a chorľavá. U nej to iste ide z božieho požehnania, s božou pomocou, lebo vo vansovskom dome vládne duch čisto kresťanský, nechlúbiaci sa slovami a frázami, ale javiaci sa v každom skutku. Kto ju zná v celej jej bytnosti, ako ženu a spisovateľku, ten iste upustí od zakoreneného, ovšemže, nie v každom prípade neoprávneného predsudku, že spisovateľstvo neomylne odvádza ženu od jej zložitých domácich povinností. Ona celým svojím životom dokazuje, že možno je zlúčiť oboje, kde sú k tomu dary odhora a sila vôle i sebazapierania.
My jej a sebe z úprimného srdca želáme, aby ešte dlho v nezlomnej sile mohla pracovať na spisovateľskom poli a tak prenášať dary jej udelené k dobru národa, v ktorom meno Terézie Vansovej rod. Medveckej je i bude navždy v láske a úcte zachované.
(1910)

Daniel Lichard, Jonáš Záborský a Samo Chalupka
Minulého mesiaca1 pripomínali sme si storočnú pamiatku narodenia týchto troch vynikajúcich slovenských mužov. Zovrubne písali o nich naše časopisy, dostalo sa im ocenenia z povolaného pera („Trojhviezdie“, jubilárna prednáška Svetozára Hurbana Vajanského, uverejnená v „Nár. novinách“)2 — nám v „Živene“ tiež žiada sa aspoň pripomenúť si ich.
Lichardov znamenitý „Obzor“ nejedna z nás dobre pamätá, ako sa u mamičky s chuťou, zvedavosťou a s istým, by som povedala, gazdinským pôžitkom vyhľadávali v ňom nárady a poučenia pre domácnosť, v akej vážnosti boli, ako sa im verilo. „No, Dorka, dobreže si to zapamätaj!“ napomenula sa slúžka, keď náhodou bola prítomná pri prečitovaní niečoho, čo redaktor nevyhnuteľnej „Dorke“ snažne prikazoval, prípadne zapovedával. Ani pri čistení slovenčiny od cudzích výrazov sa bez Dorky nezaobišiel. Keď pripomenul napr. azda prívar, zaiste nevystala poznámka: „Dorka by povedala ,cušpajz‘“, — keď hladidlo: „Dorka by povedala ,pigľajzeň‘“ atď. A to sa vždy s úsmevom a prikývnutím hlavy prečítalo — a malo svoj účinok. Kuchynskú slovenčinu museli sme si čistiť, ak sme nechceli zaostať na úrovni Dorky. A to všetko, i tie hospodárske poučenia, písali a teda i čítali sa s akousi srdečnou teplotou.
Pri mene Jonáša Záborského prídu mi hneď na um jeho „Lžidimitrijády“, ktoré, navrátivšia sa domov z nemeckého vychovávacieho ústavu (o terajších polgárkach vtedy nebolo ani znaku), potajmo dychtivo čítavala som v otcovej izbičke v kútiku pri železnej piecke, — udivená i uveličená, že aj v slovenčine jestvujú historické drámy, ktoré vtedy boli mi najveľkolepejším a najvytúženejším čítaním. Keby bol Záborský vedel, že má medzi davom ľahostajných predsa i takéto dychtivé čitateľky, azda by mu to bolo pripravilo aspoň iskričku potešenia, ktorého tak málo bolo mu popriato v jeho trudnom, zapadnutom živobytí, venovanom národu a zmietanom nezdarmi a mýlkami, že človeka musí nad ním srdce zabolieť. Zabudnutia si od nás nezasluhuje.
Samo Chalupka — ten sa nemusí báť zabudnutia. Jeho zrnité, zvonivé básne so svojím plným, vždy zaujímavým obsahom, nesené smelým, hrdinským duchom a podané priesvitno, jasne, dostupné sú každému, prostému i vzdelanému, mladému i starému, a u každého zanechajú svoje stopy. Sú význačne uspôsobené k tomu, aby v našej mládeži budili národné povedomie spolu s národnou hrdosťou a láskou k svojeti, ktorá v nich prekypuje.
Je tomu už dávno, a predsa sa pamätám, ako mňa Chalupkove básne okúzlili, celú myseľ mi zajali, keď som ich, po príchode domov z krátkej nemeckej výchovy, do ruky dostala. S neveľkou knižočkou v bielej väzbe s červeno-modrou titulnou tlačou uvrzla som nejeden raz v lete i od práce za kostol pod veľkú košatú hrušku, hodila sa tam do trávy a kochala sa v tých krásach šeptom i hlasno s neopísateľným pôžitkom, ktorý zahlušil vo mne i bázeň pred hrešením a dohováraním, akého sa mi pre moje náruživé lipnutie za čítaním od mamy často dostávalo.
A nebol to len slamený oheň, kúzlo trvalo dlhé roky, ešte i po vydaji, keď som svojim deťom čítavala alebo dala čítať Chalupkove básne. Pri ich neveľkom počte vedela som ich naspamäť všetky, už mi teda nič nového nemohli podať, ale sila pôžitku v nich bola pre mňa nevyčerpateľná. Každá báseň osve si v mojej duši zaujala svoje miesto a keď som si ich naspamäť zarečnila, hoci len v mysli, azda pri nejakej ručnej práci, bolo mi, akoby som po krásnych svetoch chodila, z jedného do druhého, ktoré mi boli celkom blízke, známe, hoci sa predsa nezrovnávali s obtáčajúcou ma skutočnosťou. No veď práve preto, že sú pri svojej rázovitosti pretkané tým živým jasom poézie, preto tak mocne zachvacujú po kráse túžiacu mladú myseľ.
„Mor ho!“ mi podala skvelú predstavu národnej hrdosti a hrdinstva — jej blesku nemohlo nič zatemniť, žiadne rozumkovanie, že veď bolo nemúdre od hŕstky našich junákov — hoci boli v jasnej zbroji a urastení ako jedle i pevní ani skala — tak sa rozohniť a bez výhľadu na úspech rútiť sa do svojej záhuby.
„Starý väzeň“ ma od prvého do posledného riadka zaujímal i dojímal. Pohnutý dej, zmárnenie krásnej Ilonky, zrada z pomsty a potom kajanie sa hriešnika-väzňa ma tak zabrali, že pokúsila som sa — ovšem, tiež potajmo, v apovej izbičke — napísať z toho smutnohru, v ktorej, pravda, nehľadiac ani na všetku svoju nedostatočnosť, zabŕdla som už v samých počiatkoch pre neznalosť kultúrnej histórie.
„Junák“ mi bola z najmilších — azda najmilšia. Jej pôvabnosti vôbec nenašla som konca. „Branko“ ma nesmierne oduševňoval — hrdina, zhadzujúci cudzie jarmo… S „Likavským väzňom“ mrela som za slobodu, „Všeslav“ ma rozsmútil. — Tak to hralo po všetkých strunách… Ani jedinej básničky niet u Chalupku, ktorá by sa nečítala so záľubou — každá v svojom spôsobe. Neľahko by našla konca, keby som chcela všetko vysloviť, k čomu ma tento predmet ponúka.
No iste nehovorím týmto nič nového. Myslím, že tak povodilo sa nejednej a nejednému medzi nami v mladom, vznetlivom veku — a zaiste nielen s Chalupkom, lež aj s inými našimi básnikmi — ale keď teraz celý národ bol na neho upomenutý, i mne zažiadalo sa venovať mu týchto niekoľko nedostatočných síce, ale úprimných slov vrelej vďaky za ten skvostný dar, ktorý nám v svojich básňach zanechal, — ktorý dar má si každý jednotlivý z nás prisvojiť, lebo on celý patrí každému. Nech si Chalupku literárne oceňujú povolaní literáti, ja hovorím len zo srdca prostého obecenstva, lebo veď jemu skladal Chalupka svoje „Spevy“. Básnik vniká najbezprostrednejšie do najprostejších duší.
Na jedno opätovne by som chcela upozorniť: našej mládeži, chlapcom i dievčatám, od útleho veku dávajme do ruky Chalupku. Čítajme im ho, dávajme im ho rečniť v domácom kruhu, keď je k tomu čas a nálada. On budí lásku k národu, smelosť vyznať ju — vôbec šľachtí a upevňuje charakter. A toho všetkého my veľmi, veľmi potrebujeme. Keď sa to zakorení v mladej duši, tam nevyhynie celkom ani v dospelom veku, keď zavládnu prozaické, hmotné starosti a záujmy. Nenechajme hlivieť bez úžitku náš poklad nehynúcej ceny: Chalupkove „Spevy“.
(1912)

O „ženách“ Hany Gregorovej
Malá, úhľadná knižočka s venovaním: „Svojmu mužovi1 za utvrdzovanie v mojich snahách a povzbudzovanie k spisovateľstvu.“
Toto venovanie milo sa dotkne čitateľa, viac ešte čitateľky. Ajhľa, muž, ktorý svoju ženu povzbudzuje k spisovateľstvu a utvrdzuje v snahách zaiste vymkýnajúcich sa z obvodu domácnosti. To je muž zriedkavý a zvláštny, keď sa nebojí ani „snáh“, ani spisovateľstva svojej ženy, ale ju ešte podporuje v tom. Mužovi takému všetka úcta!
Po tomto sympatickom venovaní už nepomýli nás ani v úvode trochu revolucionárne znejúce: „A je zvrchovaný čas, aby i na Slovensku zjavili sa typy nespokojných žien, aby prestala bojazlivá poslušnosť oproti mužom-pánom.“ Žena, s vďakou uznávajúca šľachetnú lojálnosť svojho muža, nemôže zlým úmyslom poburovať ženy proti mužom alebo proti rodinným povinnostiam.
Dáme sa teda do čítania a čítame z chuti; knižočka je zaujímavá. Krátke, prosté črty a zbežné, však nie bez psychologického porozumenia podané osudy žien, ktoré by sa mohli rozpriasť i na romány. Efektu autorka nevyhľadáva, svoje pozorovania, dojmy a skúsenosti podáva čulo, bezprostredne, v najjednoduchšej forme, takže prísna kritika nemá ani prístupu, tá ľahkosť a beznáročnosť rozprávania ju odzbrojuje.
Úvodným slovom pripravení sme na nejaký smutný, zarmucujúci obsah, keďže práce vyrástli zo súcitu autorky so ženami, ktorých osudy tu líči. Nuž osudy sú to neveselé a zrejme zo života vzaté. Autorka vidí mnoho utrpenia u žien k bezbrannosti vychovaných a vrelý súcit sa v nej budí naproti nim.
Ich ukrivdenosť cíti už od základov v tom, že sa im nepodáva dostatočnej možnosti vzdelania sa, možnosť úplného duševného rozvoja, a že keď niektorá, vrodenou túhou po ňom pudená, chopí sa samovzdelávania, silou-mocou kladú sa jej v to prekážky. Toto znie žalobou i obžalobou vo veľkej časti týchto jej prác. Druhý žalobný ohlas v nich platí ukrivdenosti, utrpeniu ženy v samom manželstve. Tretie, čo sa tam vo veľkej miere javí, je súcit s mravne pokleslými ženami.
Túha po vzdelávaní sa, poťažne žaloba pre nemožnosť, pre odpieranie toho, vyznieva z čŕt: „Slečinka a slúžka“, „Žiarlivý“, „Prvá obeť“, „Kam…?“, „Svetlonos“ a „Mužovi“.
O utrpeniach ženy v manželstve hovoria: „Žiarlivý“, „Odpoveď priateľke“, „Sny“ a „Z manželstva“.
„Kapitánka“ a „Po žobre“ nedajú sa vsadiť ani do jednej, ani do druhej z týchto kategórií, ale spolu s „Prvou obeťou“ tvoria spomenutú tretiu.
Po prečítaní knižočky sa zamyslíme.
Pravda je, žene, a už menovite Slovenke, bieda je dostať sa k nejakej mimoriadnej vzdelanosti; ako deti bezškolského národa to dávno ťažko cítime. Nie div, že precítila to i Gregorová, tuší to i u iných a dáva tomu výraz. Túha po vzdelávaní sa, po nadobúdaní vedomostí nezriedka javí sa vo veľkej sile u mladých diev; chápu sa každej príležitosti, každej knihy, kojiť svoj duševný hlad, cítia sa hlboko nešťastnými, keď sa im v tom všemožne bráni, a keď sa im táto náklonnosť za špatnú, neprístojnú, ba až za hriešnu vykladá. To sú utrpenia skutočné, nie afektované, ako sa mnohí nazdávajú. Isté je, že nielen chlebová otázka, ale i sama číra túha po vedomosti, sám pud k duševnému vzrastu dali podnet k zasadzovaniu sa za vyššie vzdelanie pre ženy v novodobom ženskom hnutí. Dotiaľ, kde neboli výnimočne priaznivé okolnosti, bolo mu súdené buďto vyrásť samorostom, aspoň nejakým jednostranným smerom a útvarom, alebo celkom zakrnieť, alebo konečne odraziť sa bez výberu do čítania zábavných vecí, románov, a hoci stratiť sa v ich melčinách.
Teraz však veselšie môže hlavu zdvihnúť, doba vzdelanostnej potlačenosti pre ženy aspoň v zásade prestáva, hoci všeobecné využitkovanie voľnosti vzdelávania sa ešte neskoro nastane pre ne všetky. (Napr. pre slúžku Hanku, čo túžila po čítaní, pre mladú sedliačku jemnej duše, Žofku, čo trpela pod krutosťou muža a jeho rodičov, a ani len niečo pre svoje vyrazenie si prečítať nesmela atp.) Razom nemôže sa všetko dosiahnuť, ale keď pozrieme naspäť do minulosti, musíme uznať, že náprava ide hodne rýchlym tempom. Ešte i u nás na Slovensku školopovinnosť dievčat zrejme napreduje, i k všeobecnej vzdelanosti smerujúca, i odborne pripravujúca k niektorým samostatným povolaniam. Len to je žiaľ, že nám je cudzími školami, cudzou rečou, v cudzom duchu podávaná. Rozličné vyššie, pokračovacie, stredné, odborné, ba až vysoké školy otvárajú sa ženám, ktoré sú schopné a možné ich upotrebiť. Treba si len nadovšetko želať, aby vzdelávanie umu v nich nešlo na úkor vzdelávania srdca, žeby mravnosť, neha, dobrota srdca, cit za rodinné a domáce povinnosti neutrpeli ujmy, ale sa upevnili a povzniesli. —
Teraz tie nešťastné manželstvá… Ako povstávajú? Kto im je na vine? Koho pre ne stíhať? Ako im vyhnúť? Ako zamedziť, aby jednoduchá žena nikdy nedostala surového, vzdelanosti neschopného muža ako sympatická Žofka? Ako vyhnúť nešťastnému manželstvu, ktoré pôvodne utvorilo sa z najväčšej lásky, pri najprajnejších výhľadoch k šťastiu, ako u Fedora a Eleny („Odpoveď priateľke“) — a len neskoršie počala sa ukazovať vždy hlbšia a hlbšia trhlina medzi manželmi? A takých manželstiev je mnoho. Ako si proti nim majú ženy pomáhať? Uvedomiť si, čo ich bolí, a odložiť bojazlivú poslušnosť oproti mužom-pánom? Či by to spomohlo? A či ženy posiaľ o tom nevedeli? Veď sa ony bránili vždy, ako vedeli, a bránia sa posiaľ, máloktoré trpia ticho-bojazlivo, ale to neodpomáha nešťastnému manželstvu. Tomuto nemusí byť na vine iba muž a necíti ho iba sama žena. Ono je veľkým nešťastím pre obe strany a bývajú i také prípady, že ho muž bolestnejšie cíti ako žena.
Ale isté je, že muž i pri tomto je vo výhode. Jeho nešťastné manželstvo nemôže tak prikvačiť ako ženu, lebo on pridelil si právo hľadať úľavu a náhradu vo všelijakých vyrazeniach mimo domu, a i keď je bezúhonný a prísny oproti sebe, nuž predsa v svojom povolaní má taký životný úkol a záujem, ktorý nepripustí pociťovať celú tiaž domáceho nešťastia. Ale žena v manželstve nešťastná je celkove nešťastná, keď ničoho inšieho nemá na svete.
Manželstvo nie je tým rajom blaha, o akom blúznia sladké nemecké romány. Niekedy je preťažkou doživotnou skúškou, ktorú víťazne prestať je obrovská úloha. Hlavne však je ono základom zriadeného rodinného života a hoci sa v ňom nezvyknú uskutočniť dievčenské sny, predsa je ono vlastným východiskom a teplým útočišťom všetkého toho, čo od detinstva dáva človeku pocit blaha a spokojnosti v najužšom ľudskom zmysle. A tá domáca rodinná teplota, hoci bez rojčivej lásky, je nepostrádateľnejšia pre ženu ako pre muža — azda preto i v živote tak prichodí, že v nezdarnom manželstve žena viac sebazapierania musí vynaložiť na preklenutie povstalej trhliny ako muž, čo i Gregorová vypozorovala.
No isté je, že iba pri rovnakom obapolnom prispení udrží sa manželstvo uspokojivým i prestane sa žena v ňom cítiť sklamanou a neporozumenou. —
Teraz ešte zbýva nám prehovoriť o treťom, čo sa namanulo v knižočke Hany Gregorovej: o súcite s mravne pokleslými ženami.
Z tých troch, o ktorých je tu reč, najčistejší súcit budí mladá žobráčka („Po žobre“) — ju nemal kto vystríhať a naúčať, ona nerozoznáva, čo je mravné, nemravné, človek jej všetko musí odpustiť. Na „Kapitánku“ by sme azda na nehodnú mrhali svoj súcit. Ona vedela, čo robí, keď opustila snúbenca kapitánovi kvôli. Snúbenec ju chcel mať za zákonitú ženu, kapitán za „gazdinú“. Ona je povrchná, márnivá, náročná a celkom bez hrdosti, bez charakteru. Je nešťastná, že sa jej pán nechce s ňou na svet ukázať, ale svojho mravného poníženia vpravde necíti.
Čo však bije do očú v tejto historke, je tá dvojaká miera pre mravnosť, aká sa v živote, vo verejnej mienke požaduje od muža a od ženy. Z toho samého nezákonitého pomeru muž vychádza slobodne do sveta s nenarušenou cťou, so vztýčenou hlavou: Kto ma smie pohaniť? — a žena, opovrhovaná ľuďmi, s pečaťou mravne pokleslej, odsúdená je schovávať sa pred nimi preto, že dala sa zvábiť sladkým sľubom muža, ktorý nepodlieha trestu pre také zvádzanie, hoci ním vždy má namierené zničiť česť ženy, zničiť ženu mravne. A on je preto nie nemravný… Kde je tu spravodlivosť?…
Najsmutnejšia postava zo všetkých Gregorovej žien je Oľga Bielych („Prvá obeť“). Nespokojnej, nešťastnej povahy, bola na trápenie celej rodine. Chcela dosiahnuť čosi zvláštneho, ale sama nevedela, čo. Chcela študovať, vzdelávať sa a zaujať samostatné postavenie, ale rodičia nepripustili takéto vybočenie z koľaje. Oni ju len vydať a vydať, čomu zas ona protivila sa zo všetkých síl. Po dlhších vyčerpávajúcich bojoch, pri ktorých čosi nejasného, nezdravého tkvie na hrdinke a rodina zúfa nad ňou, ona odíde nasilu k priateľke do veľkého mesta. Ani tam nevie, čo chce, serióznej práce iste nie — až čosi-kamsi už vidíme ju ponevierať sa po večeroch popred kaviarne, sliediť za spisovateľom-hercom, ktorého spisy a hra na doskách ju okúzlili. A koniec: za čím sebavoľne išla proti mravu a studu, to ju zahubilo. Svojím dobrovoľným mravným pádom dokázala, že nebola súca k samostatnému životu, lebo k tomu treba najprv mravnej pevnosti. My neveríme, že by ona svojmu mravnému pádu bola vyhla, i keby jej rodičia boli dali po vôli a boli ju k samostatnosti vychovali. Ľutovať ju môžeme, veď je na poľutovanie; ale stranu jej chytať a ju za obeť vyhlasovať nemôžeme, leda ak za obeť vlastnej duševnej nekázanosti. Ona vo svojej neviazanosti mravov je z tých, ktoré tak diskreditujú ženské, k samostatnosti namerené snahy — hoci jej podobné „emancipované“ vyskytovali sa vždy na svete, ešte i keď ženy žili v čírom otroctve.
Takéto témy v beletristickom spracovaní sú tvrdým orieškom ešte i pre silného spisovateľa a výtečného psychológa, znajúceho dušu ľudskú z jej dobrej i zlej strany a majúceho moc líčiť ju pravdivo. Púhym súcitom nedajú sa riešiť.
Vôbec tento čulý súcit, teplo padajúci na všetky trpiace spolusestry, akokoľvek získava autorke osobnú sympatiu, osudne škodí jej ako spisovateľke. Sťahuje ju do straníctva, z ktorého nemôže mať nepredpojatého rozhľadu o tom, o čom píše. Len on zavinil, že jej knižočka vyvolala niektoré príkre výtky, i menovite, že povstala nepravá domnienka, akoby niektoré z otáznych čŕt boli osobné vyznania autorky — čo jej je najbolestnejšie. Keď bude staršia, zaiste s väčšou nestrannosťou bude písať. Ináč jej knižočka dobrú službu preukázala našej verejnosti už tým, že stala sa podnetom k dosť živej, u nás zriedkavej výmene myšlienok — čoho je veľká potreba. Každý z inej strany, každý po svojom posvietil na predmet ňou nadhodený.
Nám len prichodí povzbudzovať ju, aby pokračovala v spisovateľstve, lebo z toho, čo v týchto svojich prvotinách podala, je patrné, že je u nej moc vlastného, nevypožičaného nadania, že vie pozorovať, precítiť i obratne podávať a — vôbec že je v nej dosť sviežich síl i dosť spôsobu prepracovať sa k žiadanému stupňu. K tomu privolávame jej úprimné: Nazdar!
(1912)

K. Przerwa-Tetmajer: „Povesti z Tatier“
1
V našej literárnej besiedke — doslovne zodpovedajúc tomuto nadpisu — chceme si zavše pobesedovať o naskytujúcich sa u nás literárnych veciach, lebo nie je to dobre, keď zachovávame voči nim takú mŕtvu mlčanlivosť, akoby sme ani nečítali to nemnoho, čo sa v našej literatúre produkuje, ani si to vôbec nevšímali. K exaktnej kritike necítime sa povolanými; chceme len celkom beznáročne, nie odbornícky, ale zo stanoviska čítajúceho obecenstva porozprávať si trochu o bohužiaľ dosť zriedkavých nových zjavoch v našej spisbe; posvietiť na ne, aby ich bolo lepšie vidno; uvedomiť si ich cenu aspoň v zbežnom, pre všeobecnosť platnom odhadnutí. S potešením prijali by sme dobré príspevky do tejto rubriky od čitateľov pre čitateľov, lebo takými úvahami budí sa zmysel a záujem za veci spisby, výmenou úsudkov tríbi a brúsi sa vkus a konečne i vypestuje sa odborná kritika, prepotrebná každej spisbe.
Z toho, čo sa u nás literárneho v osobitných vydaniach zjavuje, iste najväčšia časť vychádza nákladom turčianskosvätomartinského Kníhtlačiarskeho účast. spolku. Po nedlhých prestávkach objavujú sa jeho väčšie-menšie vydania — i okrem veľkých vydaní zohraných diel našich predných básnikov a spisovateľov.
Medzi inými v poslednú dobu vydal i vo dvoch zväzkoch dovedna zobrané „Povesti z Tatier“ od Kazimierza Przerwu-Tetmajera, ktoré už predtým v preklade Horala2 roztratene vychádzali v časopise „Živena“.
Tieto povesti sú také našské, že sa človek len zobzerá, ako to môže byť, že sa skrze preklad dostali k nám. No vysvetlenie sa podáva samo: Tatry majú dve strany, čo žije, čo deje sa na nich z tejto strany, je naša pôvodina; čo však obživuje ich z tamtej, to už musí sa „preložiť“ k nám, aby sme ho zažiť mohli, akokoľvek nám je blízke a našské. Horalské „Povesti z Tatier“ napísal na tamtej strane K. Przerwa-Tetmajer ako pravý, korenný znateľ svojho horalského ľudu; cez Tatry, cez všetky tie túrne, hrebene, sedlá, vráta, ponad stavy, úplavy a žľaby, po tých horalských chodníčkoch priniesol ich k nám náš Horal, koreňa liptovsko-tatranského. Nečudo teda, že vhupli k nám v plnej sile, so všetkou korenistou, živicovou vôňou svojej vysokohorskej domoviny a so zdravým, chladistým vánkom jasného rána za východu slnka.
V nich je zobrazený, môže sa povedať, celý zovnútorný drsný a prostý, vnútorne zvláštnym bohatstvom oplývajúci život tatranských horalov, ktorí čo do národnosti iste musia byť alebo slovenskí Poliaci, alebo poľskí Slováci. Na každý spôsob sú oni prirodzeným spojivom slovensko-poľským, v ktorom z oboch strán môžeme mať záľubu. Vrchy, tak sa zdá, vyviňujú silnú svojráznosť u každého ľudu, ktorý ich obýva, i zároveň chránia ju od zarovnávajúcej kultúry rovín.
Przerwa-Tetmajer zná svojich horalov od vnútra, nielen dľa zovňajších charakteristických známok, preto, ač sú tam i navonok pádne kreslené postavy, na ktorých sa oči s rozkošou popasú, predsa vo svojich „Povestiach“ podáva nám hlavne ich vnútorné žitie, ich cítenie, myslenie a ponímanie života vo všetkých položeniach, slovom: kreslí nám ich dušu vo všetkých jej poryvoch, v nežných hnutiach rodinnej lásky i strastnej ľúbosti i priateľstva; i akýsi neujasnený umelecký zmysel je v nej, menovite hlboký, až mystický zmysel pre prírodné úkazy a krásy — a nadvrch zmysel pre spev a hudbu.
No, rozumie sa, že ani temné strany nechybujú: závisť a nenávisť, samopaš, surovosť a divokosť — a neodbytne všade prítomný kult zbojníctva, ktoré však zase má i svoju jasnú, takrečeno ušľachtilú stranu, istú pre všeobecnosť, ovšem, neprípustnú, ale v írečitom útisku ľudu; v priepasti medzi bohatým a biednym svoje ospravedlnenie nachádzajúcu morálku, že okrádať bohatých chudobnému nie je hriechom. Celkom dľa Jánošíka, však horali majú ho za svojho.
„— A to, viete, i Harbut dobre robil, že zbíjal, lebo keby nemal, to by nedal.
— Spravedlive povedáte. Už veru vidno, že to tak Pán Boh chcel, — mudrujú chlapi pred richtárovou Tisekovou chalupou, keď rokujú o súbehu na sochu sv. Antona, na ktorú Antuš Rymac pred smrťou poručil ako materiál krásnu hrubú jedľu a ako honorár pre majstra-zhotoviteľa kravu, peknú rysavú, k čomu zídení gazdovia, aby vzbudili chuť k umeleckému podniku, každý dľa svojej možnosti a štedrosti, nadodávali ešte barana, prasa, jarca, ovsa, zemiakov, plátna, ba i strieborný toliar, a — kyjak na konci — starý Harbut, ktorý nazbíjal si veľký majetok, vyhlásil pomaly, s aplombom: — Ja dám desať uhorských dukátov!“
Nie div, že bedár Martin Kudroň, zmámený touto skvelou, do výhľadu postavenou odmenou podobral sa vyhotoviť sochu, ale túto opovážlivosť potom zaplatil vlastnou smrťou — smrťou od biedy a od ľútosti pre nezdar a utŕžený posmech — a ešte i od osobitej bolesti, že nebolo mu dané uložené dielo vytvoriť takým, aké ho videl v predstave.
To podstupoval otec za deti. Matkinu nevyrovnanú, temer nepochopiteľnú lásku k dieťaťu zobrazili si horali v poviedke „Aké je srdce materinské“ alebo „Keď anjel zaplakal“. Obraz ku podivu psychologicky pravdivý, akokoľvek sa musíme i hnevať pre slepú, na seba nehľadiacu, ale práve preto svätú lásku materinskú i k surovému a ukrutnému synovi.
Povesť o Žoške Volčákovej — akási zbojnícka dráma s tragickým zakončením — je jedna z najkrajších, zošľachtená Žoškiným zádumčivým zjavom, jej citnou, hlboko zbožnou dušou. Ona horko-ťažko primäla brata, Jaška Volčáka, mocného mladého zbojníka, k prísahe pred zázračnou Matkou Božou Ludimierskou, že nepôjde viac po zboji, a on, keď v noci prišli ho súdruhovia volať k dielu (zbojníckemu), neubránil sa moci, ktorá ho k nim tiahla: šiel s nimi, zrušiac prísahu… Spiacu sestru prebudil už len jeho zjav, i viedol ju nocou neschodnými cestami do húštiny, kde našla jeho skrvavené mŕtve telo, i porozumejúc, že pre jeho zbojnícky život, nadto ešte pre zrušenú prísahu, teraz mučí sa jeho duša, chcela dať Matke Božej všetko v obeť, čím len vládla, aby brata vykúpila — a vtedy z jej pŕs, a to zo samého srdca, vyleteli tri biele holúbky: viera, nádej a láska.
Tri biele holúbky, ktoré bývajú v každom mladom srdci…
Žoškina duša uletela, ale telo ostalo nažive…
To je bratsko-sesterská láska, zaiste s hlbokým zmyslom, v horalskej poviedke.
Dojemná je tiež poviedka „Do neba“. Bolesti plná, sklamaná láska. Stará a vždy nová história — u Tetmajera spôsobom vyprávania samosvoja. Srdce prenikajúci opis úteku nešťastnej Hanky do pustého kraja, chumelicou zavievaného, majstrovské zobrazenie jej duševného stavu až do okamženia zániku, kde všetko prestáva…
„Vojtek čudák a Jašek muzikant“ — prostí horali s dušami umelcov. Prvší obdivovateľ a ľúbiteľ prírody, akoby medzi ním a ňou bol akýsi tajný, nepretrhnuteľný zväzok — ešte i pri smrti, — druhý skladateľ i spevec piesní, že mu široko-ďaleko nebolo rovného a chýr veliký šiel o ňom. Jeho oddanosť Mariši „Ďalekej“ je ušľachtilá. Pokračovanie o ňom je vo Votjovej „Maríne“ (I. zväzok).
*
No v hudbe ešte vysoko nad Jaška muzikanta bol „Divný ovčiar“, čo ho „zatancovalo“. Tohoto hranie na fujare bolo čosi celkom iného. V povesti o ňom, zdá sa, horali v jedinom plastickom obraze vyrazili svoje silné poňatie hudby, jej nepochopiteľnú moc, uchvacujúcu nielen človeka, ale i prírodu, t. j. to, čím si túto fantáziu ľudu obživuje. Ich divný ovčiar nebol len výtečným hráčom na fujare, ktorý si sám skladal svoje nôty, ale bol on akýmsi takrečeno mimovoľným prostredníkom hudby — čudesné zvuky priletúvali, tiahli sa k nemu, i odletúvali od neho, podmanili si ho a celkom do svojej služby zajali, až sa i stal ich žertvou, keď týmto svojím zázračným umením primoc vyzýval a znepokojoval nadprirodzené živly.
„A potom už doliny za ním hučali…“ hovorí povesť. „— Dvíhali sa pritlmené, ťahavé a ohromné hlasy z dolín a pnuli sa k nemu z obooh strán — po piargoch z polnočnej tône od Panštice, po jasných úbočiach a spevavej kosodrevine z poludňajšej strany, od slnca, zo Stavov. Divný ovčiar i počúval, i hral. Ale on nehral na žiadnu nôtu — on sa len na zvukoch tej fujary niesol, ako čo by ho nebo k sebe tiahlo, akoby sa po nebi rozprestierať chcel, ktoré pred sebou mal. Neraz to tak zvučalo z tej fujary, ako čo by z nej na koniec sveta a z končín sveta zas do nej hlasy plynuli. Taký bol malý, že ho ledva bolo poznať na sedle zdola — s tou svojou fujarou, tak sa zdalo, celý svet otočil, na široko-na ďaleko, až hen poza Tatry…“
„Takto,“ povrávali si ľudia, „had Svätohlav zem dookola otáča. Leží on v priestranstve, chvost v pysku držiac, v chvoste má kameň červený, rubín, taký veľký ako slnce, v hlave má oči z dvoch zelených kameňov, veľkých ako dva mesiace, čo sa smaragdami volajú. Na hlave má korunu briliantovú, na ktorej každý briliant je toľký ako spišská Turňa ľadová i s kamennou Lomnicou spolu, a zuby má strašné ako najkončitejšie turne nad priepasťou sa vypínajúcej Vysokej. Pomedzi zuby mu preblkuje plameň, čistý to oheň, podobný večne planúcemu hromovému blesku. Vprostriedku je zem — v okruhu toho hada.“
Tu namanie sa čitateľovi otázka: či v „Divnom ovčiarovi“ netají sa nejaký úryvok slovanskej mytológie? Veď nebolo by divu, keby sa práve v Tatrách bol zachoval.
Na prehrávanie divného ovčiarovej fujary vraj odpovedali smreky z úvozov a urvísk i polianky zelené — Veľký Stav blyšťal sa k nemu piesňou, ktorej hĺbka až do dna Tatier siahala. Tam, odspodku, od zrna, od kamenných podvalín, od srdca hôr vznášal sa chlad stálej mŕtvoty, trvalého ostydnutia a prebijúc sa na povrch vody, vydýchnul v bublinách dohora, k hore!… A chytal sa toho hrania, čo z tej fujary šlo, ako studená voda chytá sa rozpáleného potoku železa, ktoré v hute vylejú. I hneď tá rozpálená, slnečná a ako víchor hučiaca hra začala chladnúť a počínala cvendžať takým zvukom nevýslovným, ako keby zlaté, živým ohňom svietiace padajúce hviezdy udierali sa o ľad večne zamrznutých jaskýň.
Toto je už samo čutie, sama impresia tých čudesných zvukov.
A opis, ako účinkovali na tie všelijaké vidmá a príšery, zachádza tiež do oblasti bájoslovia. Ony, tie vidmá, boli zamilované do toho hrania a leteli hneď, len čo zahral, skadiaľ ktoré mohlo, počúvať. Mohlo by sa povedať: že tmy do svetla leteli.
Boli tam i Lesné Tmy, i Hôrne Hmly; boli Vodné Pľúšťovice i Veterné Tanečnice, i čo zore zažíhajú, i tie, čo svet zničiť znajú; i Zornice ligotavé, i tie vidmá Smrťohlavé, čo leteli z takých skál, kde sa zločin vraždy stal.
Boli tam i vidmá tiché, také biele, usmievavé ako upiere, a hľadeli tak očami mŕtvymi a obrovskými ako orlice, ktoré letia, a nik nevie, z ktorej strany.
Tie krúžili mu nad hlavou, s tvárou bledou, usmievavou, a jak zmije vzťahovali k nemu šije; šije biele, predĺžené, ústa bledé, polospálené, jak by smädom zamierali, odpoly v hmlách sa skrývali.
Tak krúžili ponad skaly veľkým, tichým kŕdľa stádom, a na chmárach v úžľabinách, ležiac jakby na perinách, svet mrazili, ako hradom. Kade ony kŕdľom sadli, popod štíty kveti vädli…
V takýchto obrazoch ide celá povesť a dojem sa plnou silou stupňuje až do úžasného zakončenia.
Je to balada v próze — nečudo, že pokúšala, neviem, či už hneď autora, a či azda len nášho, v tom zbehlého prekladateľa k básnickej dikcii. Vôbec na túto povesť Horal vari ešte nad ostatné vynaložil veľké bohatstvo svojej rýdzej, samorastlej slovenčiny, prípadných, jadrných, zo samého pojmu vychádzajúcich výrazov, akoby ich bol priehrštím vyniesol zo samej prádelne, kde sa naša reč tvorila.
A táto zvláštna povesť i hodna bola toho skvostne utkaného rúcha, do ktorého ju zaodeli autor s prekladateľom.
Tiež o speve hovorí črta „Ako si Jašek z Ústupu, Hanuša od Kráľov a Marta Uhorčíková z Važca z Liptova v jedno slnečné ráno vyspevovali“, čo už i zo samého nadpisu vysvitá. A ináč to nemáš: so spevom spolu obraz prírodnej krásy. Čitateľ, akoby vlastnými očami, vidí v rannom slnci sa jagajúcu tatranskú krajinu, ktorou živým, mocným zvukom nesie sa spev Jaška z Ústupu, práve vystúpivšieho z Temných Smrečín. Ako z čierneho lesa vyšiel do slnečného jasu, už vzniesla sa jeho oželená zbojnícka pieseň — ktorá tak navlas podobá sa našim radostno-žiaľnym detvianskym — a zaplavila celý kraj. V ten samý čas vyšla si s kravami na Liliovo Hanuša od Kráľov, jeho milenka, pozrela na utešený kraj okolo seba a odpovedá Jaškovi piesňou nežnou, prostomilou — celkom ako naše trávnice. Pieseň Marty Uhorčíkovej vo Važeckej doline je smutná, ako smutná je sama speváčka, ktorú Jašek ošialil, že až omdlieva od ľúbosti k nemu.
On spustil sa na poľskú stranu k Liliovu a odpovedá na obe piesne svojou hrdou a samopašnou o láske dievčat a o svojom zbojníctve, ktorého sa za nič na svete nezriekne.
Nebudem ja dobrý, čo by ma čo stálo,
mojej dobrej vôli sedem zámkov málo…

Do bájoslovia zachádza i rozprava dľa podania Ondreja Suleja z Kostolísk „Podhaľanská dolina za dávnych časov“, a je zvláštne zaujímavá. „Ako na Kulovej doline smrti tancovali“ je poverčivé bájenie, s akým všade stretáme sa u nášho ľudu — a predsa vždy zaujímavé tým realizmom, akým ľud rozpráva i najneuveriteľnejšie veci.
„Orlice“, dravé tri divočky-dievky, zbíjajúce a zabíjajúce, ktoré konečne medzi sebou sa poruvali o driečneho strelca, nimi zajatého, až ho v ruvačke i usmrtili. Úžasná to svojráznosť, od ktorej naskočia človeku zimomriavky!
Šľachetné zbojníctvo zvelebené je v legende „O Pánu Ježišovi a zbojníkoch“. V líčení Pána Ježiša a svätého „Petra Pavla“ je kus umenia. Pán Ježiš tichý, vševedúci, božsky vznešený, zohnúc sa, píše výrok nad pokryteckými sudcami na podlahu. „Peter Pavel“, hoci je svätý, vždy javí ľudské krehkosti na sebe.
„Spiace vojsko v Tatrách“ — alegorický obraz, podaný doslovne podľa spísania Andreja Stopku zo Zakopaného. Spiace vojsko v Tatrách, čo má sa prebudiť, keď mu príde čas, a má viesť veľkú vojnu za chudobný ľud… A sám rozprávač naostatok príde na to: či nie sú v našich sedliackych prsiach uspatí víťazi, a či tá skala, kde oni spia, nie sme my?…
On je kus života z pralesov Tatier, ako ich človek opanúval. Inde k zostaveniu takéhoto, svojou prasilou zaujímavého obrazu museli by sa pohrúžiť do namáhavého študovania zašlej doby, — tu cez koľké pokolenia zachoval sa verne v púhom ústnom podaní ľudu. Čo to za podivuhodný ľud!
*
Že horali i nášho Jánošíka znajú a za svojho majú, niet sa čo čudovať; veď ich koreň je asi jeden s jeho koreňom. I v tom je zhoda, že ako tu doma, tak i u nich je on nie obyčajným zbojníkom, akých je dosť, ale hlavne je zaprisahaným protivníkom a porážateľom vysokých pánov, šľachticov — jeho romantické potýčky s nimi podáva Tetmajer vždy vo veršovanej forme, akoby pre zvláštne vyznačenie Jánošíka. A všade v nich celkom sú vystihnuté detinno-naivné pochopy ľudu o živote, o mravoch a spôsoboch veľkých pánov — najgrotesknejšie v básni „Keď Jánošík tančil s cisárovnou“, kde jeho moc je taká, že na jeho rozmarný rozkaz i sama cisárovná s celým svojím dvorom dostavila sa do tanca s ním.
V tejto básni však skutočne krásne sú jej úvodné slohy s opisom prírody, videnej očami zbojníckej družiny. To sú akoby zvuky čarovnej hudby, odkiaľsi zďaleka k nám dorážajúcej, ktorá sa nám takou známou vidí, takou slovenskou…
Týmto aspoň zbežne prebrali sme obsah Przerwa-Tetmajerových „Povestí z Tatier“. No mohol by ich obsah byť akýkoľvek, i bohatý, i svojrázny, jednako neprišiel by k pravej platnosti, keby nebol tak podaný, so všetkým činom tak, ako on sám vyžaduje. Však povestiam sa práve toho dostalo.
Čo je v nich rýdzo ľudového a čo autor doložil zo svojho, nedá sa rozoznať. Zberatelia ľudových povestí, pravda, sotva by sa im vo všetkom priznali; no i to, čo je v nich hádam pribásnené, podržané je nerozoznateľne v ľudovom spôsobe, ktorý charakterizuje menovite ich zlúčenosť s prírodou, potom prevládajúca prímes tragiky v nich — avšak tej slovanskej tragiky, ktorá neženie do zúfania, lebo vždy padá do nej akýsi tajomný, utešujúci svit z iného sveta — a vari najviac ešte ich miestami hrubé, krvavé zurvalstvo, pre ktoré jemných čuvov čitateľom — menovite iste čitateľkám — naženú hrôzu a azda i odpor. I ešte ako príznak ľudovosti treba uviesť podivuhodný realizmus v rozprávaní bájkovitých vecí, ktorý azda práve v protive s neuveriteľným obsahom pôsobí tak neodolateľne.
Reč i v samom rozprávaní, i najmä v rozhovoroch osôb, je výrazná, skladná a neumelkovaná; niet v nej ničoho pseudoľudového, čomu ináč ťažko vyhnú i dobrí spisovatelia.
Nám prichodí tešiť sa, že Przerwa-Tetmajerove „Povesti z Tatier“ dostali sa do našej literatúry, lebo ony i patria do nej aspoň zatoľko ako do poľskej — to cítime, keď ich čítame. Preto povďační sme za ne i bratskému autorovi, i nášmu prekladateľovi, ktorý k prekladaniu ich dokázal sa celkom zvláštne povolaným.
(1912)

K druhému vydaniu Dr. S. Czambelovej „Rukoväti spisovnej reči slovenskej“
Táto dôležitá kniha vyšla nedávno nákladom Kníhtlačiarskeho účast. spolku v Turčianskom Sv. Martine (cena brož. výtisku kor. 4; viazaného kor. 5.20) v druhom vydaní1 — čoho zriedka sa u nás dožije literárne dielo.
Je známa nášmu obecenstvu práve, že prvé jej vydanie celé mu je už v rukách, niet teda potreby predstaviť mu ju ako nový, nevidený ešte zjav. Vieme, že učí nás poznávať našu milú, nám pred všetkými inými drahú a krásnu materinskú reč a čisto, správne ju upotrebovať slovom i písmom; berie teda na seba úlohu, ktorú inde u národov, čo majú svoje školy, konajú predovšetkým tieto školy i pomocou učebných kníh, i živým slovom učiteľov a učbárov. Preto je nám, svojich škôl nemajúcich, vôbec neoceniteľná.
Ona nie je školským učebníkom, ale je učebníkom pre nás všetkých. I kto si dospelý, trebárs už viac starý ako mladý, roztvor si ju, počni čítať poriadkom a hneď pobadáš, že si sa dal do zaujímavého, príťažlivého štúdia, hoci si si myslel, že ti je to celkom zbytočné, lebo veď znáš svoju reč, keď i nie zo školy a z učebných kníh, ale z každodennej praxe, od svojho detského hútorenia počnúc. No len čítaj pilno „Rukoväť“, hneď uznáš, že ti tá prirodzená, jednostranná znalosť vlastnej reči nebola dostatočná, že ti bolo nevyhnutne potrebné mať ju pred sebou takto do poriadku pochytanú, prehľadne poskladanú, ak ju chceš mať i sám u seba pri upotrebení vždy v čistom poriadku.
Podivnú moc má v sebe rodná reč pre každého neskazeného človeka. Zdá sa mu, že ona vzrástla v ňom a on vzrástol v nej. On je vkorenený v nej, ona v ňom. Od malička, ako prichádzaš k povedomiu, všetky prejavy duše, všetko, čo zmyslami zbadáš, umom zmyslíš, v srdci zacítiš, vkladáš do tej svojej reči a ňou vyrážaš navonok, aby si sa prejavil svojim blízkym, ktorým práve takou vlastnou je ona ako tebe. Oni navzájom v nej sa prejavujú tebe. Ty skrze ňu prisvojíš si ich pojmy a navzájom tiež vkladáš do nej svoj príspevok, podarok zo svojho vnútorného fondu. Preto každý národ je zrastený so svojou rečou, ona je obrazom jeho ducha a rázu. Pravda je, že „V reči žije národ“ — len k tomu treba doložiť: „— a reč žije v národe“. Lebo ona žije, nie je púhym nástrojom k podávaniu, k vymieňaniu si dojmov, pojmov a nazhromaždených vedomostí, ale i sama je živým činiteľom, vyrážateľom a zároveň i utvárateľom pojmov, ona im dáva svoju individuálnu tvárnosť. Každý národ podľa svojej povahy trochu odlišne od iného hľadí na život a na svet, a čo z tohoto svojho hľadiska vypozoruje, to môže verne vyraziť iba svojou rečou, lebo jedine v nej nájde zvlášte na to priliehajúcich výrazov. Teda nie nástrojom je ona, ale živým, každému národu z jeho vlastného vnútra vyrasteným vyrážateľom a zobrazovateľom jeho duchovného bytu.
Že je tak, o tom nemôže byť pochybnosti. Človek so zbožným pocitom musí obdivovať múdrosť a tvorčiu silu národov, vytvorivších si svoje rodné reči, z ktorých každá i zovňajším rúchom, i vnútorným rázom líši sa od všetkých ostatných. A už ako nad pravým zázrakom musíme žasnúť, že národy tieto svoje arcidiela, nad ktorými teraz, v dobe osvety a všemožnej vzdelanosti, trudia sa premnohí učenci a odborní vedomci, venujúc im prácu celého života, aby ich len vystopovali, vybadali v celom čudesnom ich ustrojení — vystanovili vo svojom prvotnom, nekultúrnom, nášmu zraku hustou hmlou zahalenom stave. Z toho vidno, že koreň reči je v koreni národa, v ňom a z neho ona žije, rastie a sa rozvíja.
A my, pokročilí, na svoju vzdelanosť pyšní potomci, nielen bezstarostne užívame, ale často poľahky odhadzujeme, za cudzie zamieňame toto drahocenné dedičstvo po nepoznaných predkoch, ktorí doň vložili svojho ducha, svoju obdivuhodnú múdrosť.
Toto asi nám prichodí na rozum, keď sa začítame do Czambelovej „Rukoväti spisovnej reči slovenskej“, hoci tam o týchto veciach niet výslovnej spomienky. A pritom nadíde nás uspokojenie i radosť, že i naša nepoznaná, skromne utiahnutá reč nachádza si svojich povolaných dvíhateľov a pestovateľov, čo jej pomáhajú dospieť v rozvitú, životaschopnú osobnosť, ktorá už nezanikne ani nepriateľstvom cudzích, ani nedbalosťou vlastných. Takto nás nielen poučí, lež nevdojak i na duchu pozdvihne táto kniha, ktorá je súca pre učených i neučených. Učení poľahky, neučení s neveľkou námahou si prisvoja, čo ona bedlive nastrádaného a prepracovaného o našej reči podáva.
Toto druhé vydanie usporiadal Jozef Škultéty; vyšlo teda z veľmi povolaných rúk. Zodpovedajúc pokroku, aký sa od prvého vydania ukázal i vo vývoji spisovnej slovenčiny, pozmieňal, opravil i doplnil mnohé veci. V svojom doslove nám to i vykladá.
Prvá oprava je, že môžeme, ba máme zase písať: koniec, veniec, atď., a nie konec, venec atď., ako učilo prvé vydanie.
Druhá: že v slovách, tvorených príponou -ba, treba vždy mäkčiť l pred samou príponou; treba teda písať voľba, streľba, paľba, — a nie ako učilo prvé vydanie: volba, strelba, palba.
Tretia oprava ide o slove krýdlo. Treba ho písať krýdlo (od slovesa kryť), a nie krídlo.
Štvrtá káže s ie písať infinitívy posiaľ s e písané. Teda napríklad: chceť, mreť, dreť, preť, vreť, pleť, mleť má sa písať: chcieť, mrieť, drieť, vrieť, plieť, mlieť atď.
Piata nakladá i v spisovnom jazyku upotrebovať vzťažné zámeno čo, ktoré Czambel bol „pod kozúbok“ vyobcoval, povoľujúc výlučne ktorý, ktorá, ktoré atď.
Šiesta učí, že predložka mimo ide s genitívom, nie s akuzatívom.
Siedma oprava konečne ide miestami po celom abecednom ukazovateli. Opráva, premiesťuje a doplňuje. Je tam mnoho nám posiaľ neznámych, rýdzo ľudových slov a výrazov, ktorých v prvom vydaní nebolo. Tu niekoľko z nich: čajda (na čajsi zabudlo i nové vydanie), čerieslo (na pluhu) a čeriesla (bedrá, ľadvie), činy, činky = tkáčske názvy, črtiť sa = stavať sa proti tomu, detský = mládenec, hriažať = do snehu zapadať, kreskať, pokreskávať (v tanci), krnáč = krivé, hrčovaté drevo, letka, letky = krídla hmyzu, odúriť, odúrený = pomútený, nesvoj, naľakaný, plena = kaz na ostrí, slačiť na niečo — bažiac na niečo, suržica = raž pomiešaná so pšenicou, topelec = vodník (Wassermann), valiak = voz bez železa, viničky = ríbezle atď. atď. Také rýdze výrazy bolo by treba všade zbierať. V našich krajomluvách je celý poklad zlatých zrniec, vedúcich k žriedlu rýdzosti. Najviac však pozornosti v abecednom ukazovateli treba venovať tomu, kde upozorňuje na cudzie, do slovenčiny všantročené elementy, najviac germanizmy, a učí obchodiť ich alebo niečím lepším, svojským ich nahradiť.
Kto zná len prvé vydanie Czambelovej „Rukoväti“, tomu druhé je dôležité pre tieto opravy; kto toho nezná, tým naliehavejšia preň potreba študovať toto. A ohlásiť sa majú do veci takí, ktorí sa do nej rozumejú, i prispieť k nej svojou hrivnou. Ja ohlasujem sa len ako neučená, vedená prirodzeným inštinktom a záujmom za našu reč.
Z uvedených Škultétyho opráv najviac ma zaujala tá o vzťažnom zámene čo. Veď sme ho beztak nedovoleno potrebovali, lebo bez neho nám bolo nevoľno. Samé ktorý, ktorého atď. (vo všetkých možných pádoch) sa až spríkri, reč vychádza hranato, i cítiš vždy nedostatok čohosi, čo potrebuješ. A to nemá byť, aby sa človek vo svojej vlastnej reči cítil nepohodlne, ba až stiesneno. Preto recipovanie vzťažného zámena čo môžeme vítať s radosťou. Správne upotrebené dodáva reči hladkosti i úhľadnosti, uvoľňuje pisateľa od akéhosi napnutia.
Druhá dôležitá oprava sú tie pokyny a návody, kde, ako sa máme chrániť cudzinských, do slovenčiny preložených výrazov a fráz, pri patričných slovách povkladané do celého abecedného ukazovateľa. Tieto mali by svoju očisťujúcu úlohu vykonať najprv v spisovnej reči a odtiaľ vplývať i na reč bežnú. No ľahko to nepôjde, najmä s germanizmami, tie sú priveľmi zakorenené v nej. I keď sa ako usilujeme chrániť sa ich, každú chvíľu v ktorú tú stranu upadujeme do nich ako do osídiel, ktoré sme si sami zo všetkých strán nastavali. Celá záľaha ich je, až sa zhrozíme, keď ich takto zobraté vidíme, hoci jednako nie sú ešte všetky tam. Naznášali a usilovne naprekladali sme si ich do svojho, každý z nás má z toho niečo na svedomí. Ja sa celkom dobre pamätám, že keď som, navrátivšia sa domov z nemeckej výchovy, chcela napísať niekomu slovenský list, najprv som si ho nemecky osnovala a potom doslovne preložila do slovenčiny. Pravopis, rozumie sa, nebol lepší od výrazov a slovosledu. I ešte o roky pozdejšie, už ako celkom dospelá, som sa na tom dochytávala, že som si v mysli najprv nemecky osnovala niečo, čo som slovensky chcela napísať. Z tohoto vidno osudné účinky cudzej školy vzhľadom na materinskú reč. Cudzinská výchova či výučba trvá za niekoľko rokov, jej rušivé účinky však na celý život. U nás tieto majú tým viac pohody, že im vlastnými školami nemôžeme čeliť. Ako pre svoje nešťastné položenie vôbec v mnohom presiaknutí sme cudzotou, tak v reči zamotaní sme cudzími výrazmi i celými prípoveďami, že sa už ani nevieme z nich vymotať. No keby sme sa len vážne všetci prichytili čistiť si reč, nedopúšťať sa pokleskov, by sa nám to i podarilo, lebo máme sa čoho držať: reči ľudu, ktorý cudzotou posiaľ málo dotknutý, aspoň v niektorých krajoch čistú nám ju zachoval.
Kto z nás by bol pomyslel, že napríklad slovo akonáhle má byť tiež germanizmus? (Sobald.) Ľud užíva prosto náhle miesto neho. Alebo že i a síce je nemecké und zwar, na ktoré zachovalý Slovák nemá potreby. On sa zaobíde pri svojom a to. Ďalej: až na- (bis auf-), behom času (im Laufe der Zeit), za každú cenu (um jeden Preis), napriek tomu — navzdor tomu (trotzdem) atď. atď. Je toho celý rad, čajsi by bolo hodno zobrať všetky do jednej knižočky i s nápravkami, aby to každý mal poruke pre výstrahu i poučenie.
Že napríklad slovom nápad veľmi sa prehrešujeme proti svojej reči, toho sme si i povedomí (hľa: toho sme si i povedomí je nebodaj tiež germanizmus!), ale nevieme si rady bez neho. Nemecký Anfal je nám nápad, a nápad je nám i nemecký Einfall. Do tretice nápadné nám je nemecké auffalend. A v slovenčine, ak to prvé je oprávnené. (Či ani to nie?) S poslednejšími dvoma by sme si mali nejaký svojský poriadok urobiť. Mnoho je tých cudzôt, bez ktorých sa zo začiatku ťažko zaobídeme, ešte viac tých, o ktorých už ani nevieme, že sú cudzoty.
Že je než a lež dovolené (keďže je vradené do abecedného ukazovateľa — a to i v prvom vydaní) je dobre, lebo ako i ale, ku ktorým sme v obchádzaní tamtých doháňaní, majú beztak už primnoho úlohy. Podobne vítané je teprv, vo vážnej spisbe akosi obchádzané, hoci ho už Czambel v ukazovateli uviedol.
Zdá sa mi, že slovenská reč i do takej, naoko nepatrnej svojej súčasti, ako sú spojky a príslovky, vkladá hodne významu, a my sme povinní toho si všímať a to uplatňovať.
Vnove miesto príslovky predsa temer výlučne zavláda jednako. Ale medzi nimi je istý rozdiel. Jednako vyrovnáva protivy, predsa odporuje, stavia sa na nohy. Obom teda ponechať voľnosť, každej na svojom mieste.
Miesto germanizmu ačpráve, ačkoľvek (obwohl, wiewohl), medzi ľudom neznámeho, ktorý v skrátenine ač nám bol veľmi pohodlný a pochytný, zavláda pod očisťujúcim režimom temer výlučne hoc, hoci. Že tamto, ako neslovenské, odstraňujeme, a toto, ako slovenské, všade u nás známe, vovádzame, je veľmi dobré. Ale pýtam sa: prečo odstraňujeme i príbuznú spojku trebárs? Proti jej rýdzemu pôvodu sotva sa dá niečo povedať, keď ju ľud zachováva i v krajoch cudzotou nedotknutých. V novohradských vrchoch napríklad počuť ju vo forme trebár, tremár i tremä (ako kremä, chymä). Mne sa zdá, že i hoci, i trebárs (tremár či trema je iste pôvodnejšie a lepšie) majú plného práva, a to tým viac, že si ani nezavadzajú, lebo významom sa nevytískajú, ale akoby doplňujú, hoci, pravda, v mnohých prípadoch sa môžu bez ujmy zameniť. Keď sa im však skúmavo prizrieme, zbadáme u nich istý rozdielny rámec, ktorý by sme nakrátko označili asi: hoci len sem — trebárs až ta. To jest hoci je povahy zmenšujúcej a zužujúcej svoj obvod, naproti tomu trebárs ide so snahou mnoho obsiahnuť, čím ďalej alebo čím vyššie zasahovať. Hoci sa uťahuje, trebárs sa rozpína.
Podobne favorizuje sa spojka azda, na úkor spojky vari. A keď sa im lepšie prizrieme, jednako musíme uznať, že sú nám obe potrebné, lebo svojím významom tiež sa trochu rozchodia. S vari hádame a predpokladáme niečo do neista a nepredpojato; s azda tiež predpokladáme, avšak s prevládajúcim prímeskom osobného želania a zároveň i nádeje, že sa želanie splní. „Vari lepšie bude nevyznať mu, čo sa stalo, aby sa nerozčúlil“, je dobre povedané, a dobre by bolo tiež: „Azda lepšie bude nevyznať mu, čo sa stalo, aby sa nerozčúlil.“ Ale povedať: „Ten človek vari blaznie“ a „ten človek azda blaznie“ nie je jedno. Z prvšieho sa vycíti ustrnutie a možno ľutovanie patričného; z druhého však znie pohoršlivá žiadosť, aby patričný blaznel, a spolu i nádej na splnenie žiadosti. „Vari ho všetko zlé sem donieslo!“ „Skoro som sa zľakol, že ma vari chcete von vyhodiť“, je dobre. Azda by tam rušilo zmysel. Naproti tomu výlučne azda je na svojom mieste v takýchto vetách: „Azda šťastne došiel ta“, „azda mi dajú, keď ich pekne zaprosím“, „azda nám Pán Boh pomôže i to prekonať“, „tú chybu azda nezbadal, keď ma pre ňu nehreší“ atp. Tohoto odlišného zmyslu v spojke azda som ja tiež neznala, kým som do Turca neprišla, lebo v Novohrade ju potrebujú len v tom zmysle ako vari alebo hádam. Ale ako som sa v Turci udomácnila, som spozorovala, že i dedinský ľud, i zachovalé meštianstvo ju užíva iba s týmto odlišným významom. Jej asi protipostavená je spojka nebodaj, lebo ona vyráža, že stalo alebo stane sa niečo, čoho si neželáme. „Nebodaj sa mu zle vodí, keď nedá ničoho znať o sebe“, „toto bude, nebodaj, mrcha peniaz“, „ten nešťastník, nebodaj, už zasa v krčme sedí —“ atp.
Pravda, by bolo najpohodlnejšie neustávať sa s toľkým rozlišovaním, ale miesto azda a vari potrebovať prosto: hádam, ktoré je všade známe a každému zrozumiteľné, miesto nebodaj: akiste — a koniec veci. Áno, mohlo by sa tak robiť, ale tým by sme sa prehrešili proti svojej reči. Netreba umlčovať a umŕtvovať, čo v nej tak živo hovorí, že samo sebou ju buduje a formuje. Také svojho obsahu výrazy ju ozdobujú a obohacujú, i jasnosti jej dodávajú, nie sú púhymi kamienkami na spájanie častí alebo na vyplnenie medzierok. Preto máme si ich ceniť a pestovať.
Viem ja, že odborní skúmatelia reči mohli by ma pochytiť, aby som dokázala, čo tvrdím najmä ohľadom trebárs a azda. Tu, pravda, musím vyznať, že vedeckými dôkazmi slúžiť nemôžem. Ale ja sa nazdám, že rozvoj reči vôbec nejde bez takýchto zdanlivo ľubovoľných, viac z inštinktu vychodiacich, ako na meravej správnosti založených postupkov, ktoré jej často dodávajú práve najjemnejšieho pôvabu. No ani nie sú to ľubovoľné postupky, lebo veď nie vzdelaní jednotlivci, ale sám ľud vkladá do istých, dotiaľ bezobsažných slov istý, osobitný význam, týmto činom pracujúc ďalej na vývoji svojej reči, ktorá je beztak celá jeho dielom.
V podobnom zmysle treba ešte upozorniť na príslovky len a iba. Prvé i druhé vydanie „Rukoväti“ učí (228. §.), že príslovka len má ten istý význam, čo príslovka iba — ale tomu je veru nie tak. Pravda je, že sa vo všeobecnosti za jedno užívajú a že z toho nevychádza nejaký zmätok alebo citlivá ujma pre reč, ale niečo ono v tom predsa vždy vrčí: totiž ten málo vidný rozdiel vo význame oboch. Lebo treba vedieť, že len akoby zmenšuje hodnotu toho predmetu, na ktorý sa vzťahuje, iba však stavia ho do výlučnosti. Keď poviem: „Iba on bol tam“, to je dobre. Vtedy sa vyrozumie, že nikoho iného nebolo tam. Ale keď poviem: „Len on bol tam“, to je nie dobre, hoci by sa nik na tom nepozastavil. Aspoň pozastaviť by sa mohol práve ten, o kom je reč, lebo keď „len on bol tam“, to značí, že nebolo tam ľudí, ktorí niečo znamenajú, ale len on — nevzácny. Dobre je povedané: „On je iba učiteľom, nie spolu i kantorom“. Keby sa povedalo: „On je len učiteľom, nie spolu i kantorom“, by sa to mohlo vysvetľovať, že učiteľstvo je chatrnejším povolaním než kantorstvo. „On je nie profesor, len učiteľ“, „Farár neprišiel, poslal len kaplána“, „Miesto richtára prišiel len boženík“ — tam je len na svojom mieste. V oddialenejšom upotrebení je len pochybnejšie ako iba, tam však nezáleží tak na jeho odlišnom význame ako tu. („Len sa ponáhľajte! Len keby už prišli! Len už toľko nešomri!“ Ale v Novohrade, a hádam aj inde: „Iba sa ponáhľajte! Iba keby ste už išli!“ atp.) Takto sa majú veci s príslovkami len a iba, hoci si toho málokto všíma.
I ešte: ledva, sotva a leda neni jedno, treba ho rozlišovať. Ledva znamená s ťažkosťou niečo dosahovať a ovladovať. „Bol ustatý, ledva vládal nohami zapletať“, „Brvno bolo ťažké, ledva ho chlapi vyložili na voz“, „Ledva oči otváram, taký som ospalý“. Sotva vyráža pochybnosť o niečom, nedoviera niečomu alebo niekomu. „Sotva sa tí viac spriatelia po takom hneve“, „Sotva z toho vyjde niečo dobrého“, „Sotva sa on z tej biedy ešte vychápe“. Leda značí nejaký malinký, temer neznateľný postup pri niečom. „Ledaže mrnkne niečo, keď sa jej prihovoríš“, „Leda-leda prikývne hlavou“, „Leda na pol kroka ti vystúpi z cesty“. Avšak leda, akiste pod vplyvom češtiny, potrebuje sa tiež namiesto okrem, iba ak (ľudove: chymäak). Napríklad: „Neurobí ten nikomu dobre, leda že by tým pre seba chcel niečo získať.“ Pre rozdiel medzi ledva, leda a sotva, ktorý mnohí zaznávajú, poznačím ešte tento príklad: „Ledva oči otvára“, t. j. otvára ich s námahou, ale konečne otvorí ich celkom „Leda oči otvorí“ — to urobí bez námahy, ale otvorí ich tak nepatrne, že to iní sotva spozorujú, — a ak i spozorujú, teda ledva, t. j. iba keď sa dobre prizrú. Takýto je osobitý význam každej z týchto troch spojok, ale my si ich radi kolomutíme a trebárs všetky za jednu potrebujeme. („Sotva došla, pribehol brat za ňou“ — „ledva došla, pribehol brat za ňou“ — „ledaže došla, pribehol brat za ňou“ — a dobrý Slovák by tu povedal: „Stolka, čo došla, pribehol brat za ňou.“) Z tej kolomuty nevyjdú, pravda, nejaké zmätky, lebo tri výrazy sú si blízko príbuzné. Ale jednako treba znať ich pravý význam a vždy ho na pravom mieste vyraziť. Vtedy je reč jadrná.
Proti, oproti, naproti správne máme potrebovať. Proti značí to, čo nemecké gegen. Protivník = Gegner. Oproti = entgegen, naproti = dagegen a gegenüber. Kto ide proti mne, mi je protivník, akoby nepriateľ; kto však ide oproti mne, mi je priateľ, ide mi v ústrety. Na tieto rozdiely málo dbáme.
Pýta sa, aby sme si ustálili, ktorou formou označovať ženské, konajúce isté práce alebo význačné úlohy. Pracovnica — robotnica, či pracovníčka — robotníčka? Opatrovníčka — opatrovnica — opatrovkyňa? Predsedníčka — predsednica — predsedkyňa? Zdá sa, všetky tieto tvary majú u nás domáceho práva; máme varovkyne, bohyne, strážkyne, ševkyne, máme čarodejnice, veštice, družice — len, hľa, na -íčky nenamanie sa mi nič takého, na čo by sa dalo poukázať, lebo to je, zdá sa, odvedené od mužského -ík, opatrovník — opatrovníčka, nájomník — nájomníčka atď. Z tohoto uvažovania by teda vychodilo, že označenie žien v ich význačných úlohách správnejšie vychodí na -ica a -yňa, než na odvodené -íčka.
Teraz k inej veci. V otázke vykania, čiže zdvorilostného dvojenia, ktorým Slovan uctieva staršie alebo znatnejšie osoby, nevieme sa ujednostajniť, totiž nie sme jednej mysli v tom, pokiaľ ísť s dvojením, keďže napokon jednako musí vyjsť, že smeruje iba k jednej osobe. Po prvotnej pestrosti, kde sme hovorili i písali: „Ráčil ste byť — ráčila ste byť, hovoril ste — hovorila ste, bol ste dobrý, láskavý — bola ste dobrá, láskavá (alebo až: boli ste dobrá, láskavá)“ atp. prišiel r. 1890 dr. S. Czambel so svojím „Slovenským pravopisom“ a v ňom so svojím vážnym a správnym pravidlom, dľa ktorého treba dvojiť všetkými čiastkami reči, bez akýchkoľvek bočných ohľadov. Bolo nám teda prikázané hovoriť i písať, či mužskému, či ženskej napríklad: „— — vy ste boli sami pristihnutí pri skutku, preto buďte tak láskaví a dobrí —“ atp. Proti správnosti a ľudovosti toho pravidla síce nemohlo sa ničoho povedať, ale spokojnosti ono jednako neprinieslo, obľúbenosti nedosiahlo. A keď Czambel r. 1902 vydal svoju „Rukoväť spisovnej reči slovenskej“, v nej už našli sme ho zrevidované a obľavené tak, ako ho zachováva ľud v samom stredoslovenskom kraji, že totiž treba písať alebo hovoriť či mužskému, či ženskej:
„Či ste boli tam a tam? Či ste čítali tú a tú knihu?“ Ale ďalej — k mužskému: „Či ste boli chorý? Či ste neboli unavený? Či ste boli sám doma?“ K ženskej: „Či ste boli chorá? Či ste neboli unavená? Či ste boli sama doma?“
Tak teda máme v tejto veci postavené dve pravidlá, obe pôvodné, slovensko-ľudové. Prvé je bezvadne správne, ale tým trochu nemotorné; druhé je menej správne, ale úhľadnejšie a poručnejšie. Prvšie bude vždy akousi zálohou a zábezpekou správnosti, akže by druhé v praxi chcelo vybočiť z dovolených medzí.
Druhé vydanie „Rukoväti“ zastalo si rozhodne na stranu prvého, všetkými časťami dôsledne dvojaceho pravidla.
Po týchto hlavnejších veciach mám ešte niekoľko drobnejších otázok a poznámok, v ktorých „Rukoväť“ nepodáva dostatočného objasnenia — alebo som si ho ja nevedela vynájsť.
Napríklad: oči, genitív očí, ale i očú. Či očú ide na duál a očí na plurál? Či treba hovoriť a písať: „Padlo mi, jej, jemu do očú — padlo nám, vám, im do očí? Prišlo jej z očú — prišlo im z očí? A podriadený je tomu aj inštrumentál, takže „očima“ ide na duál a „očami“ na plurál? (O uši to samé.)
Rozdielu medzi rozľutiť sa (rozzlobiť sa) a rozľútiť sa (rozľútostiť sa) treba si všímať. Aké je prvšiemu podstatné meno? Ľutosť?
Zámeno žiaden celkom nevyobcúvajme kvôli zámenu (a či je to prídavné?) nijaký, hoci je toto hladšie. Každý — žiaden, nejaký — nijaký sa navzájom podmieňujú.
V slovenských krajoch hraničiacich s Maďarmi napospol sa hovorí: na dedine, na dedinu, miesto v dedine, do dediny. (Ale to hej: v dedine sa ľud búril, do dediny prišlo veľa pánov atď.) V Novohrade sa povie: bol som na Ľuboreči, na Sennom, na Turompoli; idem na Turôpole, na Ábelovú, na Polichno, atď. Naproti tomu: idem do mesta, bol som v meste; do Lučenca, do Haliče, do Ďarmôt — v Lučenci, v Haliči, v Ďarmotách. To je nebodaj vplyv maďarčiny, lebo na Horniakoch toho nepočuť. Tu sa ide ako do mesta, tak i do dediny. V Turci ako do Sv. Martina, do Mošoviec, do Sučian, tak i do Kľačian, do Príboviec, do Štiavničky, do Jasena — ale: na Bystričku. Býva sa ako v meste, tak v dedine, s výnimkou na Bystričke a ešte na niektorých osamelých majeroch. —
Pod menom gazda, gazdiná, pravda, ponajprv rozumieme drobnejších majiteľov pozemkov, teda roľníkov, ktorí gazdujú na svojich pozemkoch. Ku gazdovi patrí gazdovstvo. Ale ten názov má ešte aj bližší význam. Gazdom alebo gazdinou je človek svojej čeľadi — aspoň do času, kým ten pomer trvá — gazdom je on svojim domácim zverom, a gazdom je konečne i veciam, predmetom, ktoré jemu patria. (Klobúku, šatke alebo inej stratenej veci „nenašiel sa gazda“.) Čo je u nás gazda, je inde pán, vládca, majiteľ tých ľudí, zverov a vecí. Ale v pánovi predstavujeme si tvrdého, neuznanlivého, vypínajúceho sa vládcu, v gazdovi mierneho, spravodlivého, otcovsky vládnúceho majiteľa a riaditeľa. Tento náš názov, čiže jeho pojem je oveľa ušľachtilejší ako ten nenáš, ktorý neskrsol v Slovanstve. Preto vďačne ho môže prijať každý, komu patrí. Gazdom, gazdinou je človek i len vo svojej domácnosti, keď vlastného domu nemá. Gazdinou je teda každá čeľadná matka (v tom zmysle ako u Nemcov Hausfrau = domáca pani) a tento pekný, pravoslovenský a pravodemokratický názov nemá urážať ani jednu z nás, ani takú, ktorá sa ináč paňou cíti. Gazdinou byť je čestná vec a nemá nám ten názov znechutiť ani to, že bývajú gazdiné i najaté.
V pomere domácich k hosťom majú Juhoslovania pre prvších výtečný názov: domatín, domatínka. —
Ostať a zostať — nie každý zná rozdiel medzi týmto dvojím. Človek ostane samotný v tú chvíľu, keď ho iní, čo boli s ním, samotného ostavia, t. j. keď odídu od neho. Ale zostane človek samotný dotiaľ, kým sa zasa iní k nemu nepripoja, alebo on k nim. Ostalo dieťa sirotou, keď mu otec alebo matka umreli, a zostane ňou, kým otčima alebo macochy nedostane, alebo kým nedorastie v dospelého, samostatného človeka.
Čo je správnejšie: lúčiť sa od koho-čoho, či lúčiť sa s kým-čím? Dokonavé sloveso hovorí i odlúčiť sa od koho-čoho, i rozlúčiť sa s kým-čím. Ohľadom toho sme vždy v akýchsi nesnádzach pri hovorení a písaní o rozsobáši. Muž so ženou sa rozsobášili, v tom je naoko protimluva, nuž to radšej obídeme, že: manželia N. N. sa rozsobášili, idú sa rozsobášiť. Ale potom: žije rozsobášený so ženou? To je ešte príkrejšia protimluva, lebo s ňou nežije, keď je rozsobášený. Teda zasa len obísť: rozsobášený, žije odlúčene od ženy.
Ináč takýchto protimlúv medzi predponou a predložkou nájde sa u nás i viac, a človek sa vždy trochu zháči pred nimi. Napríklad: podobrať sa na niečo. (Vziať sa na niečo, podujať niečo — to už hej.) I v odvykať čomu je protimluva. Ľud jej nechce, a hovorí: privykať ku čomu, navykať na čo, odvykať od čoho.
Orú je lepšie a úhľadnejšie než orajú; musia lepšie než musejú; smú — nesmú lepšie než smejú — nesmejú; znie — pnie lepšie než zneje — pneje.
Medzi keby a keďby máme rozdiel robiť, a nerobíme ho. Keby je to, čo české kéžby — a keďby to, čo české kdyby.
„Za zlé mať“ nemá protipostaveného „za dobré mať“? A nemá to byť: „Za zle mať“? podľa toho: „Tu ju zle malo, keď jej pravdu povedali — dobre ho malo, keď našiel toľko uznania“ — atp.
*
Nuž takýchto otázok a poznámok našlo by sa i viac. Niektoré zdajú sa malichernými, ale ja viem, že pri písaní nejednému stavajú sa do cesty a žiadajú byť riešenými.
O zahniezdených v našej reči cudzích elementoch, najmä o germanizmoch, žiadala by sa osobitná, nakoľko len možno zovrubná kapitola, ku ktorej však bolo by treba najprv náležite sa pripraviť, t. j. dôkladne si prisvojiť rýdzu reč ľudu, ktorá má svojráznych a správnych výrazov pre všetky pojmy. Lebo len vyhadzovať cudzianske veci a nemať miesto nich primeraných svojských náhrad poruke, budí stiesnenosť, pocit nedostatku, i akoby nechuť oproti vlastnej reči — a konečne zvádza naspäť k pôžičkám z cudzieho. Tie náhrady, pravda, zo začiatku nie všetky sa nám budú páčiť, pretože nimi podávané zobrazovanie pojmov nebude bežného, na plocho vyhladeného slohu, na ktorý sme v cudzích rečiach navykli a si ho pre pohodlie i do svojej preniesli. Budú inej podoby, inak zložené i postavené, niekedy aj inak osvetlené — ale jadrne vyrazia, čo vyraziť chcú. Keď sa do nich vžijeme, s radosťou ich spoznáme ako svoje.
Príčina, že sme tak chtivo vnášali cudzie elementy do svojej reči je, ako už pripomenuté, hlavne v tom, že sme nikdy nemali svojho vyvinutého školstva, kde by sa ona od svojich základov bola pestovala a pevne sa postavila proti cudzím vplyvom. Keď všetky náuky dostávame v cudzej reči, je čajsi nevyhnutné, že cudziu frazeológiu vnášame si odtiaľ do svojej vlastnej. Ale iste nemálo nás tiež pobádalo k takémuto konaniu, že sme tým chceli či seba, či iných presvedčiť, že z našej zaznávanej, mnohými potupovanej reči vystane až dopodrobna všetko to, čím honosia sa iné, vytríbené, dávno kultivované. To sa nám i podarilo — ale na jej škodu. Svoju reč sme si zošpatili.
Teraz nám teda prichodí podniknúť proces nápravy. Všetci sme chyby účastní — všetci ju naprávajme. Ak si vieme ceniť skvostný dar rýdzej vlastnej reči, musíme si ju čistiť od toho, čo sme jej neprístojného na ňu nalepili, aby sa konečne pekná, čistá, samosvoja dostala na božie svetlo. Nie je v tom jej sláva, keď sa zručne spodobuje iným rečiam, ale pravá jej cena vynikne, keď sa vyvinie samobytne, v medziach vlastného rázu. A k tomuto jej máme všetci dopomáhať.
Aby sme sa s ňou i do náučného poriadku zobratou ako treba oboznámili, preštudujme si so všetkou pozornosťou toto druhé vydanie Czambelovej „Rukoväti spisovnej reči slovenskej“. Ono nám v mnohom otvorí oči a podá toľko svetla, že sa pomaly rozhľadíme i po tmavších jej chodníčkoch a nájdeme si doma všetko, čoho potrebujeme.
Okrem takéhoto všeobecného záujmu je však nadovšetko žiadúcne, aby nám i naďalej povstávali povolaní pestovatelia našej reči, ktorí by sa jej cele oddávali.
(1915)

† Svetozár Hurban Vajanský
(1847 — 1916)
V posledných dvoch rokoch upádal navidomoči. Zhluknuvšími sa svetovými udalosťami zasiahnutí sme všetci, ktorí po ľudsky cítime, ako nejakou ťažkou, dlhou, mučiacou chorobou — a tým viac pod nimi trpel on, so svojím strastným temperamentom.1 Zožierali ho potlačované city, hlboko v duši tlmené vzrušenia, a účinkom duševného strádania znateľne klesali i telesné sily, beztak načaté dávnejším neduhom. Brada i fúzy obelené, oči ustato hľadiace — ustaté nie od dennej práce čítania a písania, lež od vnútorne prekonaných poryvov — pritom zavše akýsi tichý úsmev na tvári, keď, stojac pred svojím bytom, rozhliadal sa po ulici, akoby každého povedľa idúceho chcel priateľsky osloviť. Inokedy pošmúrny, celá postava ťažko o palicu sa opierajúca — taký utkvel nám v pamäti z poslednej doby. Ale že je tak blízky smrti, sme predsa netušili. Vzala nám ho nečakane. A prišla si pre neho šetrne, tichučko; nevzala ho razom, lež zastrela ho najprv snom a bezvedomím a tak pomaly, bez telesnej bolesti i bez duševného strádania povedomého rozlučovania sa so svojimi, nechajúc týmto času pripraviť sa na jeho odchod, odniesla si ho, zrovna od práce bojovníka ukonaného, do lepšieho sveta. Nielen jeho touto nečakanou ranou bolestne zasiahnutá rodina, lež i my všetci razom ostali sme akoby sirotami po ňom… dedičmi, lebo jeho životné dielo skvelej ceny, smerujúce vždy a vo všetkom k pozdvihnutiu národa a zvelebeniu ľúbenej rodnej reči, ktorou jedine sa on môže prejaviť v pravom, pôvodnom svojráze, zostalo nám dedičstvom v jeho spisoch.
My, starí, vieme, aký oslňujúci, radostne obživujúci účinok mali na nás, na celé naše čítajúce obecenstvo „Tatry a more“, zbierka prvých jeho básní. Všetky zraky sa razom k nemu obrátili so živým očakávaním, v jasnej nádeji. Zároveň silne nás počali jímať jeho novely a romány, podávajúce nám bohatého pôžitku, hoci sme neboli presvedčení, že by v nich slovenský život bol so všetkým činom verne zobrazený. Bolo v nich, pravda, všetko, čo náš život naplňuje: krása i špatnosť, láska i nenávisť, slasť i strasť, vážnosť i ľahkosť; bolo dosť práve i toho, čo sa od slovenského života odlúčiť nedá: čistých snáh za národ s tichým, nevideným a neosláveným hrdinstvom i utrpením za národ od kolísky až do hrobu — a bola i číra protiva toho, tak ako je v samom našom živote. Toto všetko predstavené osobami vypuklo, s umeleckou virtuozitou kreslenými, ktorých zmýšľanie a snahy narážali u čitateľa na známe svojské strunky, ale pritom bolo vždy ešte niečo okolo nich i v nich, čo vyplývalo nie z ich životného prostredia, lež zo samého autora. V osobách, i v špatných, akási uhladená noblesa, v dejoch kremobyčajné, hoci vskutku sa udavšie a veľmi uveriteľne podané príbehy a — celok predýchnutý i obtočený akousi umelecko-poetickou harmóniou nielen v podávaní niečoho krásneho a ušľachtilého, lež i pri líčení vecí nepekných a nedobrých. Toto bolo, čo Vajanského beletrii dodávalo istého osobitného kúzla, čo avšak z druhej strany zas vytýkalo sa jej ako nedostatok realizmu.
*
No z ktorejkoľvek strany by sme na túto vec hľadeli, uznať musíme, že Vajanský povzniesol slovenskú beletriu, pred ním len počiatočnícku, na takú úroveň, na ktorú ani z veľkých, rozvitých literatúr nepozerá sa zvysoka, lež doprava, zoči-voči. Vkus a požiadavky sa i v tom menia, lebo isté premeny sú podmienkou vývoja, ale Vajanského beletristické dielo ani pod tými zmenami vkusu a požiadaviek netratí ceny — ani jej nikdy nestratí.
Po básňach a beletrii tretím veľkým dielom sú jeho články a úvahy, vyšlé najviac ako úvodníky v „Národných novinách“ za všetky roky, čo bol členom redakcie tohoto časopisu. Nie sú to politické články v bežnom zmysle, aspoň závažie ich významu nie je v tom, čo sa v nich vzťahuje na dennú politiku, hoci podnet k nim často zavdávala ona, najmä národnostné boje v nej. Preto ich význam sa nestratí, ani keď národnostné boje prestanú, ich hodnota zostane v plnej platnosti i v dobe uspokojených národných požiadaviek, ktorú čakáme a v ktorú veríme. Hýbadlom v nich je veliká, v celej sile prejavená, plamenná láska k národu, žiadosť po jeho voľnom, svojskom vývoji, túha vidieť ho vymaneným z poroby a tmy zaostalosti, zvelebeným v rozvití tých prirodzených darov, ktorých zárod jeho Stvoriteľ vložil do jeho duše. Hlbokoumnými a z mocného citu vyváženými slovami horlí, žiali, pádne presviedča o vysokej pravde toho, čo obhajuje, i dospeje vždy k silnej, nezvratnej, všetky pochynosti porážajúcej viere, že naša spravodlivá vec, keď sa jej len sami hodnými staneme a vernými zachováme, konečne vôľou a riadením Boha dosiahne svojho víťazstva. A ako stále v ňom horiaca rodoláska nikdy nevyhorela, tak ani ňou živená vysoká viera v tých jeho prorockým zápalom horliacich úvahách nikdy nepoklesla.
Tak nám on zanechal tri veľdary — básne, beletriu a tieto ducha povznášajúce eseje, — z ktorých každý osebe by bol dôstojným životným dielom človeka duchom vynikajúceho. A tieto jeho dary nám nik nemôže vziať. Naši potomci budú sa k nim vracať pre poučenie, povznesenie i pôžitok a nedotknutí osobným antagonizmom súčasníkov budú s obdivom pozerať na ich pôvodcu, ktorý po celý svoj život v chudobe i všelijakom strádaní pracoval za svoj národ v najkrušnejšiu dobu, keď žiť a pracovať za ten národ znamenalo zároveň trpieť a obetovať sa zaň so zapretím všetkých osobných záujmov. Takých ľudí istotne sám Boh dáva národom v pravý čas.
Idealistom býval Hurban Vajanský vo všetkých svojich názoroch od svojej mladosti, i zostal ním až do svojej smrti. Nie nežným, sentimentálnym a rojčivým, akým si idealistov radi predstavujeme; lež hodne drsnými, často zdanlive i blazeovanými a posmešnými spôsobmi maskoval svoj idealizmus, pod ktorými však udržoval ho tým vytrvalejšie, by som povedala, že urputne. Schopnosť oduševniť sa, živo nasládzať sa dojmami krásy, kde ju našiel, či v osobe človeka, či vo výtvoroch umenia a poézie, či v prírode, vôbec všade, kde sa prejavuje, aká bola silná v jeho mladosti, taká zostala v ňom až do konca. Pri svojich každodenných vychádzkach za včasného rána k jahodníckemu medokýšu vždy s novou vnímavosťou po stý a tisíci raz obdivoval jarnú i letnú, jesennú i zimnú prírodu, vždy na tom istom známom mu priestore — a i pri najposlednejšej tej vychádzke, z ktorej sa už chorý vrátil domov, ešte mrzel sa na ľudí sedmispáčov, že si radšej hovejú v posteliach, ako by išli okrajeť do sviežej rannej prírody.
V manželskom jeho živote vidno to samé: navonok zdanlivá nevšímavosť, vpravde však vždy nežná šetrnosť a prajnosť voči manželke a deťom do najmožnejšej miery, nevoľne pristavujúca sa iba v prekážkach neprajných hmotných pomerov. Sám mal najväčšiu radosť, keď svojej žene mohol nejakú radosť urobiť; sám bol šťastný, keď jej mohol poskytnúť nejakého zvláštnejšieho duševného pôžitku. Táto pekná strana jeho povahy v súkromnom živote budila nevdojak sympatie aj u iných a zásluhou oboch manželov mali sme v nich pred očami zriedkavý zjav, že i po vyše štyridsaťročnom manželstve žena vo svojom mužovi nepremenno videla svoj ideál, akým ho videla a si zamilovala v kvete ich mladosti, keď, pochádzajúca z inej národnosti, so zasľúbením, že „Tvoj ľud, môj ľud“ (čoho sa i nezvratne držala), oddala sa mu s celou dušou zo svojich, v každom ohľade prajných životných pomerov do jeho slovenskej chudoby, do strádania a bojov. Zo skúsenosti sa hovorí, že chudoba a núdza je najväčším zabíjačom lásky a spokojnosti v manželstve: tuto avšak ani ich veru veľmi citeľná chudoba, ani otupujúca próza a umárajúce starosti života, ani ich samých ľudské krehkosti a chyby nie to neumorili, lež ani len nenarušili ideálnu lásku medzi nimi. Isteže v tomto prípade veľká zásluha je na strane ženy, vernej svojmu ideálu, ale tá vernosť k ideálu by nezotrvala, ak by u druhej strany nenašla svojich podmienok. Náš Hurban Vajanský so svojím veľkým svetlom a ostrými tôňami býval nám nejeden raz psychologickou záhadou, ktorá sa nedala hladko rozlúštiť, ale že jeho žena, žijúca s ním v úzkom duševnom spojení, cez všetky ťažké, spolu prežité skúšky života, v ktorých povrchné zdanie neobstojí a rozčarovanie nastupuje každú chvíľu, mohla si tak zachovať svoju silnú, zvelebujúcu lásku k nemu, je najlepším vysvedčením pre neho. Ona v jadre jeho bytosti vždy nachádzala šľachetnosť, ona, vždy mu blízka, najlepšie videla prúdiace svetlo v jeho duši, kde my, stranou stojaci, videli sme viac tôňu, od neho sa odrážajúcu. Manželstvo románopisca Vajanského bolo samo románom ušľachtilým, bohatým nie v zovňajších dejoch, lež vo vnútorných, psychologických zjavoch. A v ňom cez všetky tmavé chmáry, či zlého osudu, či osobných pochybení, vždy víťazne prerážalo slnečné svetlo čistej lásky, vedenej mravným prešľachtením, ktorého odblesk pre skľúčenú vdovu i teraz, po západe, ostáva hlavnou útechou zbývajúceho jej života. Útecha plná žiaľu, ale povznášajúca.
Nestranné, všetkých osobných predpojatostí i ohľadov prosté ocenenie diel a zásluh Vajanského ostáva úlohou povolaných posudzovateľov v blízkej i ďalekej budúcnosti. My toľko vieme, že v ňom dostalo sa nám velikého daru od Boha, ktorého hodnými dokážeme sa tým, keď ním hlásanú lásku ku všetkej svojeti, zachovávajúc v srdci jeho slová, budeme skutkami dotvrdzovať.
Večná, blahá mu pamäť!
(1916)

Timrava
Neočakávame, len akoby mimochodom nedávno vyrieknutý neobyčajne príkry úsudok dr. P. B-ka1 o Timraviných literárnych prácach („Národnie noviny“ č. 201 v článku „Kultúrny život“) pobúril všetkých ctiteľov a ctiteľky Timravy — ku ktorým iste patrí všetko jej čitateľstvo. Jedni sponáhľali sa prečítať si to, čo J. Menšík o nej povedal (ktorému dr. B-k zazlieva, že vo svojich „Črtách zo slovenskej literatúry“ venoval jej toľko času a pozornosti), iní prezvedali sa, kde by mohli dostať jej spisy, aby si ich prečítali, a istý vážny pán, ktorý i sám patrí medzi literátov, ukazoval im, že si práve prečítal v „Slovenských pohľadoch“ jej „Pomocníka“ a že sa mu veľmi páči; okrem trochu neúpravného slohu nemôže nájsť na ňom dr. B-kom vytýkaných chýb.
Z toho vidno, že prehovoriť o spisovateľoch a ich prácach oživuje záujem obecenstva o literárne veci, že teda treba o nich hovoriť. Preto i ja hlásim sa k slovu, a to v mene mnohých v tejto veci so mnou rovno zmýšľajúcich, k opraveniu nespravodlivej, u takého ináč vážneho posudzovateľa, ako je dr. P. B-k, nám nepochopiteľnej jednostrannosti v spomínanom úsudku.
Hneď pri jeho výpovedi: „V našich očiach je Timrava síce plodnou spisovateľkou, ale nie umelkyňou“ sa v údive a v nedorozumení pristavíme, a keď sa presvedčíme, že naozaj tak znie, protestujeme rozhodne. Či je Timrava plodnou spisovateľkou alebo nie, to, pravda, nerozhoduje o kvalite jej prác, lebo boli a sú spisovatelia, ktorí mnoho dobrých prác napísali, sú však tiež i takí, ktorí napísali málo prác, a i to slabých, ale popravde Timrava nepatrí k mnoho píšúcim, keďže celý počet jej prác ledva dosahuje počtu rokov, od koľkých ich uverejňuje, teda ledva pripadá jedna na jeden rok. K tomu ani jedna z nich nepresahuje rozmer novely a mnohé sú celkom krátke povesti, teda nadprodukciou neoslabuje sa ich účinnosť. Ale že Timrava nie je umelkyňou, to je už zrovna opovážlivé tvrdenie. Ak je Timrava nie umelkyňou, tak nech platí, že nie je umelcom ani jediný realistický spisovateľ. Porovnajme ju napríklad s Kukučínom a istotne nájdeme u nej všetky tie kvality, ktoré najväčšmi obdivujeme u neho. A nájdeme ich nie ako snahu napodobiť ho, lež ako samobytný, prácne na svetlo sa predierajúci súrodný talent, pravda, s istými povahovými rozdielmi medzi oboma, ktoré však neurčujú literárnu hodnotu ani jedného, ani druhého. Ak Kukučín zná dušu ľudí, ktorých nám predvádza vo svojej beletrii, nie menej zná dušu svojich ľudí Timrava; ak Kukučín tú dušu, ten vnútorný útvar svojich ľudí so všetkým individuálnym odlišovaním podľa osôb vie slovami zobraziť, nie horšie robí to i Timrava — ba ja by povedala, že jej osoby sú vnútorne ucelenejšie a navonok vypuklejšie než u Kukučína. Takto podávať osoby je vzácnym umením, akého schopné je málo spisovateľov. Iba Kukučínovho dominujúceho humoru Timrava nemá a nemá ani jeho bystrého slohu s rýdzo ľudovými zvratmi a výrazmi, ktoré tak lahodia slovenskému čitateľovi, ale preto jej sloh nie je ešte ako najhorší, badať v ňom vlivy novohradskej ľudovej reči, i jej osoby z ľudu vždy hovoria tak proste, ako proste tvoria sa ich myšlienky, nikdy neurážajú tam falošné tóny vyumelkovaného, pseudoľudového spôsobu.
Pravdu má dr. B-k oproti opačnému tvrdeniu dr. Menšíka, že Timrava nikdy nebola naschvál „umlčovaná“.2 Viem, s akou radosťou ju prijal Škultéty, keď mu prvú prácu do „Slovenských pohľadov“ poslala, a vidím srdečný, natešený úsmev pani Škultétky, keď mi o tom hovorila. Umlčovaná bola len tak ako i temer všetci naši spisovatelia, že u nás nebolo ľudí, ktorí by sa boli pravidelne zaoberali literárnou kritikou — a teda nie ani preto, čo pritom hovorí dr. B-k, že by v jej spisoch nebolo umenia, že nemá nás čo zohriať a upútať v nich. Ja môžem tvrdiť nielen za seba, ale ako redaktorka i za široký kruh čitateľstva, že Timravine novely a povesti mocne pútajú pri všetkej svojej zdanlivej chladnosti. Kto vezme do ruky niektorú z jej prác, neodloží jej, ak nemusí, kým jej nedočíta, lebo upúta ho tam každá osoba, pretože každá zrejme žije a nie je len na papieri prilepená. Tým silnejšie púta ho celý kruh osôb tam dejstvujúcich s ich prirodzene osnovanými vzájomnými vzťahmi, kde zaujímavosť nepodáva sa okázale, ale ukryte účinkuje. Keď diela, ktoré nie sú ani fantastické, ani senzačné, ani nelahodia sladkým citom, ani nedráždia náruživosti, tak mocne pútajú, je isté, že musí byť v nich niečo opravdive cenného, nad všetky blýskavé efekty povzneseného — a to musí byť práve umenie v niektorom svojom tvare. A to musí byť i v Timraviných dielach. Márne je tu hovoriť o fotografiách. Jej ľudia sú opravdivými ľuďmi od vnútra, nielen navonok, zo všetkých strán celí a svoji, s istotou podaní, ako sú v nekonečnom odlišovaní sa medzi sebou umiestení v samom živote, zaujímaví i v najväčšej próze tým, že nám ich autorka ukazuje práve zo svojho umeleckého hľadiska. Kto má preň pochopenia, ten má vždy i živý pôžitok z jej prác.
Čo sa týka toho chladu v nich, potrebovala by som len citovať niektoré miesta z nich, kde prediera sa ich vnútorné, pod chladom objektívnosti utajené náteplie, a nevytýkal by sa im ten chlad. Aká vnútorne pravdivá je napríklad v novele „Strašný koniec“ („Živena“ 1912) tá stále živá, v zlatých nádejach a snoch si hovejúca túha po láske „ideálneho“ muža v naivnej dievčej duši, a ako z druhej strany tiež životne pravdivé sú sklamania, jej túhu na posmech obracajúce — až od nich musí sa utiekať naspäť k tomu, ktorým pred nastúpením púti za ideálom a zo svojej ohromnej namyslenej povýšenosti vytrvale pohŕdala. Tento psychologický proces skrýva sa pod virtuózne nakresleným, v každej podrobnosti zaujímavým obrazom tej spoločnosti, v ktorej žije spisovateľka, a nemožno mu uprieť umeleckosti, ako nemožno jej uprieť vo väčšej-menšej miere veľkej väčšine jej diel vôbec. Posledné uverejnené z nich, „Hrdinovia“ (v „Živene“ 1918), dr. Menšík nepredarmo pokladá, že je pre poznanie psychológie slovenského ľudu za vojny vôbec najlepšou slovenskou prácou. V nej od počiatočnej scény nočného bubnovania kvôli vyhláseniu vojny, keď zo sna vyplašení ľudia vyliezajú z domov počúvať, čo sa bubnuje, až do konca, kde sa už cez všetky fázy falošného oduševnenia u maďarónskej inteligencie a opravdivého utrpenia u ľudu doveslovalo k ochablosti a oželenosti, verne, ako z vlastného prežitia načrtané je všetko, čo hýbalo mysľou nadužívaného ľudu a mysľou nadužívajúcej ho moci, predstavenej tu v osobe samovládneho notára — a mnohé scény sú zrovna klasické. Ako veľmi dojemnú pripomeniem len jednu, navonok z najnepatrnejších, kde stará Demáková, chorá od ľaknutia, že jednako i jej syn musí rukovať, na posteli ležiac, vystrája toho syna, nesmelého a nezvratného, aby sa pred odchodom išiel odobrať do fary i do školy a do všetkých spriatelených a kmotrovských rodín, keď to už otec namiesto neho urobiť nemôže — ako sa mu s nekonečnou materinskou láskou prizerá, keď sa pred jej očima podľa jej úpravy riadi, umýva, do všetkého čistého preoblieka. Je to scéna tichá, temer nemá; mať prežíva v sebe bolesť nastávajúceho rozlúčenia, pripomínajúc si blízku možnosť, že svojho syna nikdy viac neuvidí takto pred sebou — a syn v trpelivej rezignácii ticho konajúci to, čomu vyhnúť nemôže, v tú chvíľu myslí s nechuťou iba na najbližšiu ťažkú úlohu mnohonásobnej odobierky, kde iste všade mal by povedať nejaké pekné, uhladené slová, čoho necíti sa schopným. To neokázalé vnútorné zažitie so špecifične slovensko-ľudovým nádychom núti obdivovať jemný zmysel, s akým je to i poňaté, i podané. A takého je mnoho i v tejto, i v iných prácach Timravy.
Ona je rodenou umelkyňou v svojom vlastnom spôsobe, od ktorého nemôže odstúpiť, i keď by chcela, preto nie je vytríbená a vyhladená podľa vzoru iných. To môže jej byť pripočítané za vadu od tých, ktorí ju nepochopia, ale v tom je i jej pravá sila. J. Menšík ju pochopil, keď hovorí o nej, že jej kresby sú nahorklé, prísne a vážne — a vzbudzujú svojou technikou neraz dojem hrubých drevorytov, ktorých cena a vzácnosť sa zvyšuje oddialením od oka, ale má ona popri tom i svoje umelecké jemnosti, ktoré lahodia vkusu, i keď si ich myseľ nevšíma pre ich ukrytosť. Ukrytý je i jej nehlasný, ale účinlivý humor, i tá jej jemná irónia, ktorú Menšík dobre vycítil.
Kto by silou-mocou chcel tvrdiť, že jej práce sú púhymi fotografiami, musel by aspoň len dopustiť, že také fotografie sú už spolu i zvláštnymi umeleckými dielami. Lenže fotografie sa tak nevyrobia, ako sa tvoria Timravine práce. Ona ich vypracúva so všetkým trudom tvorenia, vypracované zavrhuje s prísnosťou samokritiky — a prepracúva znovu, kým prácu nemôže uznať za obstojnú. Ona patrí k autorom seba zneuznávajúcim, ktorí vôbec neznajú samospokojnosti, preto tvorenie im je vždy mukou, ale k nemu predsa núti ich vnútorný popud. A chvalabohu, že je u nej tento vnútorný popud, lebo bez neho nevzala by pera do ruky (pre zárobok, pre honoráre nepísavala, lebo tých u nás vôbec nebývalo), a my by sme veru nechceli byť bez toho, čo ona darovala našej spisbe.
Nech len ďalej tvorí týmto svojím spôsobom, každému jej dielu sa zaradujú početní milovníci jej samobytného umenia, lebo pôžitok z neho vyplývajúci je vždy znovu svieži, hoci deje jej povestí odohrávajú sa asi v jednom kruhu. Práve však i toto svedčí o jej zvláštnej tvorivej sile.
Čo som ja tu o nej ako ohlas na dr. P. B-kove slová napísala, tým iste nie je vyčerpaná jej charakteristika, no čo je pristručné a čo chybuje, to časom rozšíria a doplnia dôkladnejší jej oceňovatelia.
(1920)

Zobrané spisy Timravy
Nedávno vyšiel tento prvý zväzok Timraviných zobraných spisov, ktorý pred dvoma rokmi v Pešti temer už vytlačený i s inými tlačivami a vecami nakladateľského spolku prepadol bol tam — skaze, tohoto roku znovu vytlačený uzrel svetlo sveta. V našej nerozsiahlej literárnej obci je to vec závažného významu, keď počnú vychádzať zobrané spisy takej svojráznej našej spisovateľky, ako je Timrava, a od nášho čítajúceho obecenstva právom očakávame, že povšimne si toho skutkami, to jest, že bude kupovať a čítať tieto diela, z ktorých mnohé už ťažko boli dostupné, lebo boli roztratené po starších časopisoch a iných vydaniach — a ktoré, keď nájdu si zaslúženého ocenenia, budú vždy pripočítané k najlepším dielam slovenskej beletrie.
Prvá v tomto zväzku obsažená rozprávka, „Ťažké položenie“, bola vyšla v „Slovenských pohľadoch“ ešte roku 1896. V nej oboznamujeme sa s panskou rodinou na dedine, kde patriarchálne nažívajú rodičia s neúnavne pracovitým a dobráckym zaťom, priženeným k staršej dcére, a ich dvoma deťmi, i so ženatým synom a jeho náročitou, namyslenou ženou. Zo všetkých však najviac sa uplatňuje slobodná ešte dcéra, svojhlavá a držiaca svoju moc nad mužskými srdcami. Virtuózne, neidealizujúce líčenie, individualizovanie osôb v ich všelijakých rozoprách udržuje záujem až do konca, srdce však najviac okraje pohľadom na milé figúrky dvoch detí, najmä malej, útlej Vieročky, utrápenej pre zrazu nastúpivšiu nevrlosť mamičky proti tatuškovi, vždy dobrému a láskavému. — V poviedke „Pozde“ (z roku 1898) stupňovane javí sa talent Timravin. Ešte viac osôb a ešte bystrejšie individualizovanie. Ako zovňajškom, tvárou, postavou a pohybmi, tak i povahou, slovami a skutkami. Každá z nich líši sa od každej inej z nich. Hoci ani jedna z nich nie je nárokom opisovaná dopodrobna, predsa ku každej, ako-ako nie, podaná je čitateľovi zvláštna, iba na ňu sa vzťahujúca predstava, že každú vidí pred sebou ako živú. To je špeciálne umenie Timravy. Osoby životné, námet pútavý (ako tetka a matka umienili si vydať Darinu stoj čo stoj, keď sa ona do toho nemala, zanevretá na mužských, odkedy spreneveril sa jej bol jej prvý oddanec), vyvedenie živé a pravdivé — s istým sklamaním v ukončení, ako to býva i v samom živote. — „Na jednom dvore“ je črta z ľudového života. Krátka, ale sú v nej všetky silné strany Timravy v líčení života ľudového. Zná ona svojich ľudí ako zovnútorne, tak i vnútorne. U nej niet rozpakov, ako a akým koho predstaviť, lebo u nej dej nie je vopred zostavený a osoby podľa zdania k nemu priberané, lež naopak: z osôb, z ich zmýšľania a konania tvorí sa dej, ktorý čitateľ spolu prežíva, presvedčený o jeho pravdivosti, a do konca cíti pravý, plný záujem o každú zúčastnenú osobu. Ona ich líči z ich vnútra, podľa ich vlastných názorov a myšlienok, lebo ona ich pochopuje a zná mocou svojho zvláštneho pozorovacieho chápania — a vie pochopené podať mocou svojho zvláštneho nadania — a tým, že sa prísno priprie k tej svojej úlohe. My istotne máme dobrých znateľov slovenského ľudu najmä medzi slovenským kňazstvom a učiteľstvom, ale takých vnikavých, všetko vypozorujúcich, všetko porozumejúcich a všetko zachytávajúcich jeho líčiteľov, akým je Timrava novohradskému slovenskému ľudu, budeme mať iste vždy len poriedku. I osoby v črte „Na jednom dvore“ sú do jednej pravé ľudové typy, ale každej zachovaná je jej zvláštna, osobná povaha. Mnoho nevdojakého, nechceného a objektívnou spisovateľkou akoby priduseného humoru je v rozhorčených výlevoch matky Anči, hlásaných od uhla domu celej dedine, keď jej dcérou pohŕdol bratanec Paľo, bývajúci s nimi na jednom dvore. Ale verne ľudové sú i tie do smiešnosti idúce, zášťou kypiace slová, ako i horekovania druhého bratovej ženy, Paľovej materi. A nepredpokladané ukončenie, nechávajúc čitateľa v pochybnosti, ktorého z dvoch mládencov má ľutovať ako odpraveného, či Paľa, a či driečneho, sympatického pytača z druhej dediny, je tiež jemný fígeľ, svedčiaci o umeleckom dôvtipe autorky. — „Bál“ je zručný obrázok zo spoločenského života maďarónskej dedinskej i meštiansko-úradníckej inteligencie, do ktorého, ako i táto ukážka svedčí, hodne vtieral sa svojím charakteristickým spôsobom i židovský element. Tón v týchto spoločenských kruhoch býval nenútený, priamy a zväčša srdečný, chovanie sa pánov voči dámam gavalierske, v tom bola ich príťažlivá moc. Ale zato ľahtikárstvo, márnotratnosť i hrubé lumpáctvo a mravná spustlosť čo ďalej väčšmi uplatňovali sa ako rub tohoto pekného povrchu. Timrava i toto dobre vystihla.
Tento prvý zväzok jej zobraných spisov nepriniesol nám jej prvotné práce, ako sme očakávali,1 no za chybu to aspoň z toho ohľadu nemôžeme považovať, že ani jej prvotné práce nie sú horšie od týchto, a teda nebudeme nimi sklamaní, keď prídu i v pozdejších zväzkoch. A keď vyjdú všetky,2 bude ten pekný riadok kníh veľmi cenným prírastom v každej slovenskej knižnici — jeho miesto bude medzi najlepšími — a knižky Timravy budú so záujmom čítavané i od budúcich pokolení. Nechže nechybia ani v jednej slovenskej domácnosti.
(1921)

Niečo o minulom ročníku „Živeny“
Naša „Živena“ (časopis) dokončila svoj XVI. ročník, a ten si zasluhuje, aby sme si ho v niečom pospomínali. „Živena“ je síce ženský časopis, hlavne ženami pre ženy písaný, ale vieme, že má i mnoho mužských čitateľov a je nimi prajne oceňovaný.
Že by, ako ženský časopis, uspokojovala nároky všetkých slovenských žien, toho nemôžeme si namýšľať, to však ani nie je v jej možnosti. U nás je citeľná potreba na lacný zábavno-poučný časopis pre ženy najširších ľudových vrstiev, s beletriou tendenčne umravňujúcou a národne povzbudzujúcou, s mnohým proste, bez učených výrazov podávaným poúčaním pre domáci, rodinný a hospodársky život a spoľahlivými náradami pre výchovu detí, poriadok a úhľadnosť v domácnosti, bedlivosť o zdravie atp., menej hľadiac na literárnu úroveň jeho obsahu. Taký časopis, rečové čistý, písaný s náležitým porozumením pre potreby svojho obecenstva, mohol by u nás nájsť hodne široké pole a požehnane účinkovať. „Živena“ však, ako časopis vyššej literárnej úrovne, ak nechce si zadať svoje stanovisko, nemôže sa v tom spôsobe spopularizovať, lebo ak by slovenské ženy nemali ani jediného na literárnej výške stojaceho časopisu, vydávalo by to slabé svedectvo o našom vzdelanostnom stave.
I posledný jej ročník vykazuje obsah v prevažnej časti veľmi cenný. Krátke cenné príspevky v pôvodine i v preklade sú vždy vítanou okrasou časopisu, drobnými delikatesami pre čitateľa, ak nie pre každého, aspoň pre mnohého. Eržiky Mičátkovej bystro písané „Listy z Juhoslávie“ sú so záujmom čítané, i pilné zprávy Štefánie Mičátkovej1 o národnej práci vynikajúcich juhoslovanských žien, v ktorej vždy zavažuje isté hrdinstvo, týmto našim sestrám vrodené, akého i my by sme potrebovali k utuženiu národného svojho charakteru, majú svoju dôležitosť v našom časopise, i zásluhu, že oboznamujúc nás s nimi, napomáhajú naše vzájomné zbližovanie sa.
Zvláštnej pozornosti zasluhuje si „Musia“, dlhšia štúdia Ľ. Š.2 o Márii Baškircevovej, tomto ligotnom zjave ženskej geniality, prejavovanej i v literárnych, i vo výtvarne-umeleckých dielach, obdivovanom celým kultúrnym svetom. Táto štúdia o nej od Ľ. Š. drží sa francúzskych prameňov, lebo M. Baškircevová, rodená Ruska, ale od svojho detstva živšia s matkou a tetou vo Francii, ako to bolo zlým, pre ruský národ osudným zvykom bohatých ruských rodín, osvojila si francúzsku reč tak, že v nej písala až do konca svojho mladého života i svoj povestný denník, najcennejšie svoje literárne dielo, a tak po smrti i najviac ocenenia dostalo sa jej od francúzskych literátov. Táto práca o nej v „Živene“ písaná je zručne, s veľkou pečlivosťou i láskou k veci; od mladej jej pisateľky môžeme očakávať, že i ďalšími prácami podobného rázu zaujme svoje miesto v tomto málo obrábanom odvetví našej spisby.
No a najväčšou atrakciou minulého ročníka „Živeny“ je bez otázky „Všetko za národ“, novela od Timravy. Po viacročnom mlčaní (v smútku za matkou3 nemohla sa zobrať k literárnej práci) je tento jej vzácny príspevok radostnou udalosťou pre čitateľstvo „Živeny“. Ako sa dáme do čítania, nájdeme sa v kruhu rodiny farára Javorčíka, hovejúcej si na čerstvom povetrí pod jabloňou. Tam je on sám, jeho statná žena, jeho tri mladé, ale už dorastené dcéry, hosť, Hana Čepčínska, staršia slečna, ďalšia príbuzná, zo zdravotných ohľadov vyhľadávajúca dlhší pobyt na dedine, a tiež hosť Matej Vodnár, mladý človek, nevdojak humorne pôsobiaci každým svojím kričaným slovom a neuhladeným pohybom, pre slečny naskrze nezaujímavý, ale veľmi zaujímavý pre čitateľa v podarenej Timravinej kresbe. Je to známe nám a svojou prostotou i vždy milé dedinské prostredie a ovzdušie, čo Timrava vyvádza z neho nám pred oči svoje živé osoby, ktoré nás napodiv vždy pútajú, i keby sa nám videlo, že ich už známe. Je v nich nevyčerpateľná prirodzená sviežosť, ktorá vo svojej nekrášlenej realistickej úprimnosti nás neunavuje, ako unavujú nás nastrojeno zidealizovaní hrdinovia a hrdinky priemerných románov — a tobôž nás neznechutia a nerozladia ako podľa nových „ideálov“ tí hľadano nedbalí, nekázaní, každú slušnosť zvysoka ignorujúci a zatracujúci.
Hana, ktorej životným heslom je „Všetko za národ!“, len čo sem došla, už v tomto smere skúma svojich príbuzných — a nie je s nimi spokojná. Pozdejšie ide si s Vierou Javorčíkovou hľadať do dediny nejaký príhodný pre seba byt, aby farárovcom nepadla na ťarchu, i poistila si vlastnú neodvislosť. Dorozumievanie sa o prenájom bytu s podnapitým gazdom Pekáčom je výborné. Potom postretnutie sa s Hagarom, mladým majetným gazdom, čo bol tri roky v Amerike, oslní Hanu — a čitateľa tiež. Tam sme sa postretli s najzaujímavejšou osobnosťou tejto novely, zvláštnou, a jednako uveriteľne uvedenou na dejište majstrovstvom autorky, stručne, bez schválneho opisovania individualizujúcim.
Keď sa Hana s Vierou vráti z výskumnej cesty domov, do fary, nájde tam novú figúru: Deža Belického, podslúžneho, ktorý iste zle opravovanými „vrchovskými“ cestami na koni prichádza sem a má vždy chvoj vlasov do čela padajúcu — a jej nálada, Hagarovým zjavom oživená, sklesne a zhorkne, keď počuje rozzvučaný maďarský hovor týchto slovenských ľudí s novým hosťom.
Pozdejšie ešte scéna v školskom dvore, kde mladý učiteľ Ivan Čierny a jeho sestra Želka priťahujú nespokojnú, uzavreto búrlivú Vieru, lebo ju radi majú a nesúdia ju (doma súdia ju vraj všetci), no Čierny, hoci ju rád má, nedá sa jej prítomnosťou zdržať od krčmy a poľovačky. Je už prihlboko v lumpáctve zabŕdnutý.
Z tejto teda expozície vyvinuje sa celý, dejom veľmi prostý, ale v dušiach zúčastnených veľmi pohnutý románik. Hana podstupuje ustavičné trápenie, keď sa usiluje odvrátiť krásnu, veselú a vtipnú Elenu Javorčíkovú od Belického, okolo nej obletujúceho, lebo vydajom za neho bola by nevyhnutne stratená pre národ. S Vierou zas, v sebe neujasnenou, všetkého sa ľakajúcou, o svojej hodnote pochybujúcou, ale jednako za krivdu si pokladajúcou, keď rodičia boli nespokojní s ňou, viedla Hana, prepálenej, preskúšanej duše, pre seba ničoho nežiadajúca ani nečakajúca, žijúca jedine láske, svornosti a záchrane národa, stály vnútorný zápas a často v neporozumení znechutene odvracala sa od nej, no jej národné svedomie nedalo jej vypustiť ju celkom spod svojho vplyvu, a počala všemožnými spôsobmi nabádať Vieru, aby pracovala perom, stala sa slovenskou spisovateľkou na slávu národa, lebo rodičia i Elena tvrdili, že má do toho veľké nadanie. Prvý horko-ťažko dosiahnutý výsledok týchto bojov a usilovaní bol, že Viera, sebe nedôverujúca, teraz vzchopila sa k činu, utiahla sa, nehľadiac na nespokojné tváre okolo seba, do obľúbenej ostatnej izby, povyhľadávala si ktorési Vajanského romány a chytila sa so zimničnou horlivosťou písať novelu po Vajanského vzore. Keď ju o krátky čas dokončila i do čistá odpísala, dala ju s klopaním srdca, presvedčená o jej vzácnej cene, posúdiť Hane. Hana dá sa do toho s vysokým očakávaním, číta ju osamote — ale prežije veľké, pre ňu žiaľne sklamanie, práca bola nebodaj bezcennou ponáškou. Viera to vidí na Haninej zblednutej, ochablej tvári — a ich obapolnú beznádejnosť preciťuje s nimi i čitateľ. Isteže je tu podaná ukážka naozaj prežitých počiatočných ťažkostí našej autorky.
Hana však nedá padnúť myšlienke, vie, že tento nezdar neznamená neschopnosť, len pomýlenosť, nabáda Vieru, aby chodila medzi ľud a z neho čerpala obživu pre svoj talent, ale nepoddajná Viera odporovala, za ľud sa neoduševňovala, pripomínajúc si iba jeho špatné vlastnosti, a v ostrej hádke s Hanou, ktorá jej vyčitovala národnú bezfarebnosť jej rodičov, brata, atď., trucovite sa osvedčila, že ani ona nechce byť lepšou, hoci vedela, že Hanu raní tým do srdca. Tak Hana svojím nabádaním, stopovaním a kontrolovaním stávala sa nepohodlnou celej rodine Javorčíkovej, veľmi milujúcej duševné pohodlie, preto i v ničom nezasadzujúcej sa za slovenskú národnú vec, opovrhovanú maďarskou panujúcou spoločnosťou. Ešte i rytier Belický (sám iste písal sa „Beliczky“), s chvojou vlasov na čele, pri chôdzi od samej pýchy vysoko dvíhajúci kolená, vždy dával Hane pocítiť svoje pohŕdanie, lebo ona dôsledne k slovenskému hovoru dovádzala domácich, keď jemu kvôli ochotne chceli zachádzať do maďarčiny.
Scéna v škole, kam Viera, od svojich najbližších neporozumená, nespokojnosťou rozorvaná, sa uchýlila, lebo Čierny so svojimi ukryto nežnými a povrchne nešetrnými spôsobmi ju nevdojak priťahoval, je napínavá pre čitateľa a zaujímavá pre psychológa. Je napísaná s majstrovstvom — do posledného momentu tratiaceho sa povedomia Ivana Čierneho, na smrť chorého, ktorý i vo svojej nenapraviteľnosti zaujíma si nás za seba.
Matej Vodnár so svojou poctivou, prostou samospokojnosťou je nenapodobiteľne podarený napríklad i pri jeho trochu jednostrannom rozhovore s Vierou v záhrade, kde sa ona placho uťahuje pred ním, keď badá, že ozaj má „zlé úmysly“, totiž že strojí sa vyznať jej lásku a všetkými príznakmi nepriazne od nej nedá sa skapacitovať. Čitateľ ho vždy uvíta s úsmevom potešenia, keď sa zjaví na scéne, a ľutuje, že predčasne zmizne z nej celkom, keď mu Javorčíkove dcéry nenechali nádeje na úspech. Tiež príležitostný rozhovor slečien s Hagarkou, matkou „džentlmena“, varujúcou na dvore chorľavého mladého vnuka, je nám pôžitkom pre nenúteno skladaný, verne ľudový spôsob vyslovovania sa ženy z ľudu. Čitateľovi sa zažiada, aby Timrava napísala ešte čím viac ľudových vecí.
Hagara-„džentlmen“ stáva sa nám čo ďalej zaujímavejším, v ňom ukrýva sa hrdina, ktorý nad všetky ostatné osoby nás púta, hoci v ničom nespreneveruje sa svojmu sedliactvu a neusiluje sa napodobniť panské maniere — ani len pri výbuchu vzplanuvšej v ňom a ináč statne potlačovanej lásky k Viere.
Udalosti strmým spádom idú ku koncu. Viera, nebodaj naprotiveň Helene, posielajúcej jej na čítanie od ich roztržky z posmechu vládne „Slovenské noviny“, keďže sa priznáva k odrodilstvu, napíše do besednice týchto novín poviestku bez námahy, ako sa jej namanie, lebo na akosti toho, čo tam píše, jej nezáleží. Ale vyjde z toho práve dobrá vec. Hana od radosti zmieri sa s Vierou a priťahuje ju znova k sebe, aby jej do toho písania chuť robila. I vymyslí ísť s ňou inkognito, bez vedomia rodičov v krojoch z ďalších dedín na sedliacku svadbu, ktorá sa strojila práve v Hagarovom dome jeho ktorémusi príbuznému, aby videla i zažila takýto významný dej z ľudového života a mohla ho opísať. Išli ta večer z Haninho bytu, horko-ťažko pretisnúc sa pomedzi divákov v pitvore napchatých, a s pošliapanými nohami utiahli sa do kúta za ženy tam natisnuté. A na tejto svadbe, osvetľujúcej kúsok ľudového mravu, Hagara zrazu ukázal sa nám zo svojej druhej, dosiaľ nám neznámej strany, keď proti svojej obyčaji dal sa do pitia s inými, ako to svadobný zvyk vyžaduje — ale i s úmyslom opiť sa. Potom divý tanec s užasnutou Vierou, ktorú spoza diváčiek vytiahol, zmätok, keď žena z rodiny, pohoršená tým tancom Hagaru, lebo mu žena len pred pol rokom umrela, vyhasila svetlo. V nastavšej tme Viera vyšmykla sa od Hagaru, s prúdom vychodiacich dostala sa von, a on miesto nej uniesol Hanu — všetko nanajvýš rozčuľujúce, ale veľmi uveriteľne podané príbehy.
Po rozčúlení utíši naše napružené očakávanie zmierlivé, ale nie celkom uspokojivé dokončenie. Jedného dňa Hana z oblokov svojho pekného bytu v Hagarovom novom dome zazrela Belického na koni ticho a schlípene odchádzať z dediny — o jeho doterajšom pyšno-víťaznom držaní sa ani znaku. Odnášal si k Haninej veľkej radosti košík od Eleny, ktorá sľúbila sa Slovákovi nám neznámemu. Oľa, najmladšia, zas dáva lekcie zo slovenčiny svojmu budúcemu, nástupcovi Ivana Čierneho. To všetko je Hane, najnezištnejšej činiteľke v tejto rozprávke, veľmi po vôli. Zmierila sa i s Hagarom, veľmi poklesnuvším v jej mienke pre jeho dobrodružný výčin na svadbe; keď sedávala pri jeho chorom chlapcovi a videla otca hlboko dotknutého, ale bezvadne ovládajúceho svoje city, musela si ho znova vážiť ako predtým. Keď mu chlapec umrel a on strojil sa zasa do Ameriky, prišla do toho náhle zvírivšia sa svetová vojna, odobrali ho — a padol potom pri obrane Paríža tento krásny syn slovenského ľudu. Hanu tiež uložili do hrobu jej choroby a Viera, vlastná hrdinka tejto rozprávky, vo svojom po vrchu jednotvárnom, vo vnútri búrlivom živote nenašla toho, po čom túžila: veľkú, celú jej bytnosť zaberajúcu lásku. Až po veľkom sklamaní pochopila, že jej vôbec nedosiahne, lebo suchopár života je necitný k nárokom a túžbam mladosti. I ju to poznanie doviedlo k rezignácii a „— víchor prestal, búrka stíchla, požiar zhasol. Teraz Viera píše rozprávky a — slúži národu…“ čítame v dokončení.
Zdá sa, že v tejto neujasnenej a neuspokojenej Viere Timrava podáva sama seba svojím vlastným ani sebe, ani iným nelichotiacim spôsobom. Aspoň povahou iste, ak by v zovňajších veciach i bola niečo zmenila. V jej povahe zápasí nepodkupná rozvaha, nestrpiaca klamných ilúzií pri posudzovaní ľudí a života, s vrodenou žiadosťou, aby ľudia a život boli takí, akými nám ich ukazuje prikrášľujúca lákavá predstava. Idealisti držia sa tohoto, lebo lahodí srdcu, ale nedochádzajú uznania, lebo nezodpovedá pravde. Realisti držia sa tamtoho, ale keď idú s tým do príkrosti, tiež nemôžu dosiahnuť uznania, lebo zabúdajú, že sama elementárna túha po kráse a dobre v človeku, ktorá je v ňom neodškriepiteľná a neumoriteľná, oprávňuje idealizovať ľudí a ich život. Záleží len na tom, ako sa to robí a chápe. V Timrave, ktorá tiež v niečom, hoci možno neschválne, idealizuje, zápasí realista s idealistom, a že tento nemôže dosahovať nepochybného víťazstva, z toho vyviera trpká príchuť v jej mnohých dielach. Toto spolu však tvorí aj ich zvláštnu príťažlivosť, a takú príťažlivosť dokazuje i táto jej práca, ktorá je hlavnou ozdobou posledného ročníka „Živeny“.
(1927)

Timrava
2. októbra t. r. slávime šesťdesiaty rok narodenia Boženy Slančíkovej, pod menom Timrava ukrývajúcej sa slovenskej spisovateľky. Narodila sa 2. októbra 1887-ho roku na Polichne v Novohrade ako dcéra ev. farára Pavla Slančíka a jeho ženy Márie Honétzy. Na rodnom Polichne strávila temer celý svoj život, až po smrti otca, umrevšieho vo vysokom veku, presťahovala sa s matkou na neďalekú Ábelovú, kde jej brat Bohuslav je farárom. Starší brat Pavel je farárom v Šuranoch, v Maďarsku, a sestry jej sa povydávali. Vnútorný jej život mal svoje pohnuté fázy, zovňajší však zvláštnych udalostí nevykazuje. Pavel Slančík vyučoval svoje deti doma, synov pripravil do gymnázia a dcéry, keď ich dal na jeden rok niekde kvôli cudzím rečiam, po návrate domov vyučoval ich ďalej, aby neboli ukrátené oproti iným, ktorým dostávalo sa viac škôl. Boženka absolvovala svoj rok vyššej dievčenskej školy v Banskej Bystrici.
Vo svete akosi zavládol zvyk, že niekedy už päťdesiatym rokom počnúc zaznačuje a so všetkou uznanlivosťou oslavuje sa každá nasledujúca desiatka veku tých ľudí, ktorí nadobudli si zásluh nejakým svojím blahodarným účinkovaním — či patriční oslavovaní s tým súhlasia, či nie. Že naša Timrava s tým aspoň vo svojom prípade nesúhlasí, by som mohla naisto tvrdiť, ale zabrániť nám, chvalabohu, nemôže, aby sme si ju pri tejto príležitosti v niečom popripomínali. Keď sa dala na spisovateľstvo, nechže trpí i dôsledky toho. Ako asi nakriatla sa bola kedysi napísať svoju prvú prácu do novín (pre domácu zábavu písavala už i dotiaľ), nevdojak prezradila nám vo svojej poslednej zaujímavej novele „Všetko pre národ“, uverejňovanej v lanskom ročníku „Živeny“. I to sa tam dozvieme, že prvé svoje práce preto uverejňovala vo vtedajších vládnych, obecnými úradmi povinne predplácaných „Slovenských novinách“, lebo im nepripisovala takej hodnoty, že mohla by sa s nimi obrátiť k hodnoverným slovenským časopisom, až kým jej sestra Irenka, pod menom Poľanská podavšia svoju poviedku „Spoločnica“ do „Slovenských pohľadov“ (1895), ju ich redaktorovi Jozefovi Škultétymu neprezradila ako spisovateľku. A táto jej nemiestna skromnosť čiastočne trvá u nej až posiaľ, nakoľko i teraz nepriaznivému posudku jej niektorej práce ľahšie uverí ako priaznivému, i dá sa mu znechutiť, čajsi až odstrašiť od písania, nehľadiac na úsudky priaznivé.
No u nás proti spisovateľom viac sa hrešilo tým, že sa primálo súdilo o nich, čiže o ich dielach, a tak nedostávalo sa im výchovy dobrej kritiky. U Timravy však, na šťastie, v podstate toho nebolo treba, keďže ona z vlastného popudu od počiatku sama posudzovala a korigovala svoje práce (nejednu vôbec zavrhla, rukopis zničila), iba ak slohove, rečove bola by sa podľa platných požiadaviek vybrúsila. Či však by to pri zvláštnej osobitosti jej prác bolo ozaj žiadúcne, na to nedá sa určite odpovedať. Ona sama, neznajúc seba, chcela bola sprvoti napodobňovať1 niektorých našich spisovateľov, ale neklamný inštinkt nedal jej v tom zaviaznuť. Nespokojná prerábala, prepisovala, hľadala vlastné možnosti vysloviť sa, až i podarilo sa jej nájsť samu seba. Utvrdila sa, že nemôže inak písať iba tak, ako jej káže to v sebe nájdené. Potom vedela, čoho sa držať, ale práca sa jej tým nepoľahčila, keďže práve to v sebe chované musí sa pracne vyberať, čistiť, ustaľovať a formovať, aby sa mohlo vyniesť na svetlo sveta. Tak ťažko pracujú spisovatelia zo seba tvoriaci, a Timrava patrí k nim, hoci by sa zdalo, že jej práce sú len opisovaním známych jej osôb v známych jej pomeroch. Pracovanie obťažuje jej najmä neodbytná nespokojnosť s vlastným tvorením; pre ňu ťažko sa nakriatne chytiť sa do novej práce, a keď ju napíše, ťažko sa odhodlá vypustiť ju z rúk. Je teda až napodiv, že od roku 1896, keď po prvý raz zjavila sa nám v „Slovenských pohľadoch“, obohatila našu spisbu takým závažným radom poviedkových prác, aký môžeme si zostaviť z „Pohľadov“ a „Živeny“, i z jednotlive v iných publikáciách roztratených. A treba poznamenať, že sú veľmi dobré i medzi tými prvotnými, s ktorými sa nám celkom utajovala. Rázu sú jednotného, osoby a ich deje vybraté sú z jedného kraja, z novohradských vrchovských dedín, kde je ľud rýdzo slovenského koreňa, kultúrou málo zasiahnutý, hodne zachovalý zo svojej jasnej i zo svojej temnej stránky. Zo života tohoto ľudu Timrava píše povesti nanajvýš povolaným perom. Zobrazuje v nich jeho zmýšľanie i spôsob, ako ho vyslovuje, jeho zvyky, a mravy, celá jeho bytnosť duševná i telesná nenúteno, v životnej pravde vložená je do nich.
No ona súčasne venuje pozornosť aj inteligencii toho samého kraja, inteligencii ľudu odcudzenej, v duši ho opovrhujúcej, iba niekoľko ľudu verných ľudí badať medzi ňou. Autorka síce nikdy sa nevysloví, kto v spoločnosti akého je národného zmýšľania, ani v rozhovoroch samých osôb nikde na to nenaráža, ponecháva len vycítiť vnímavému čitateľovi, kto kde patrí. A sú v jej novelách, pravda, i tichí Slováci, ktorí sa ani v živote neosvedčujú ako Slováci. Nuž i zo života tejto medzi slovenským ľudom žijúcej, ale temer napospol od neho odrodenej inteligencie píše Timrava podarené novelistické veci, veď zná ju dobre, lebo v jej kruhu vyrástla a žije. Zaujímavé je však, ako sa v jej od pravdy neustupujúcom líčení nevdojak ukazuje, že jej poviedky sú dvojakého typu: so všetkým činom iný je ten ľudový a iný je ten panský, hoci ani jednej zo dvoch stránok v ničom nelichotí, na obe hľadí triezvym zrakom a kreslí obe podľa toho. A to nevdojaké rozchádzanie sa tých dvoch typov je azda najvýbornejšie vysvedčenie pre ňu.
Keď sa prizrieme jej prácam, ako sme sa svojím časom v „Slovenských pohľadoch“ s nimi oboznamovali, nájdeme ich tam osem za sebou nasledujúcich (v rokoch 1896 — 1902), písaných z panskej spoločnosti, až roku 1904 zjaví sa nám tam prvá z ľudu: „Na jednom dvore“. Za ňou však nasledujú zas dve panské: „Veľký majster“ a „Bez hrdosti“. Potom už „Tá zem vábna“, „Marino súženie“, „Ondrej Hľonzo“ sú z ľudu. Z tých, čo zatým v „Živene“ vychádzali, je iba „Strašný koniec“ z panskej spoločnosti, „Víťazstvo“, „Príde čas“, „Ťapákovci“ a „Skon Paľa Ročku“ sú z ľudu. Iba „Hrdinovia“, „Veľké šťastie“ a čiastočne i „Všetko za národ“ sú zložitejšie práce, zasahujúce do života oboch stránok. Počiatočné drobnejšie kresby Timravy boli, zdá sa, všetky z ľudu. Ohľadom obsahu ako v panských, tak v ľudových, pravda, hlavným hýbadlom je ľúbosť; najväčší záujem k nej sa obracia. V panských jedine ona vyvodí, slečny i panie, mladí i starší páni o ňu hrajú, či už úprimne, a či neúprimne. Hneď v prvej z nich („Pomocník“) vývodí sem-tam zavádzajúci a trucujúci sa zaľúbený párik, a zaujímavá je svojím bystrým, úryvkovitým priebehom. Druhá, „Ťažké položenie“, už vynucuje si stále rastúci obdiv, keď nám dá poznávať toľko osôb v jednom dome, a každá odlišná od ostatných v slove i spôsoboch. Niekoľko mužských, ale každý samosvoj vo všetkom, a tak i ženské. Niet šablóny, všetko skutoční ľudia. Potom to nespodievané znechutenie a odvrátenie sa Katuši po štrnásťročnom, spokojnom manželstve od dobrého, statočného, pracovitého muža len následkom zlomyseľných, posmešných poznámok ľahkovážnej a nudiacej sa bratovej ženy svedčí, že autorka dobre sa vie zahľadieť do nevyspytateľnosti ľudskej duše — najmä ženskej. Deti, trpiace pod matkiným nepochopiteľným vrtošivým rozmarom a milujúce láskavého otca, sú prostučko, a preto dojemne tam vložené. Hlúpe a prázdne sú v modernej spisbe poprekrúcano vymýšľané manželské nezhody popri takomto neschválne sa dostavivšom poblúdení citu, ktoré po vyzdravení azda poslúžilo na upevnenie charakteru patričnej ním postihnutej. Touto prácou zložila Timrava znamenitú skúšku svojej dušespytnej spisovateľskej schopnosti. „Tak je darmo“ — tiež mnoho osôb, vír zábav, prekypujúca dobrá vôľa, potom ľúbosť, trápená žiarlivosťou — obraz bezstarostne žijúcej spoločnosti. „Pozde“ — bolestné prekonávanie sklamania sa opustenej od verenca devy, neúspešné zápasy s hrdosťou, kým sa konečne odhodlala vydať sa za vdovca na štyri deti. „Nemilí“ — učí nás chápať a strpieť i nemilých ľudí, nepekných, prozaických, vypočítavých, veď i oni majú právo života. Zaujímavé pri všetkej nemilote. „Boj“ má zas premnoho osôb, líšiacich sa charakterom, vekom, povolaním, diev mladých i starších, v ktorých spoločenskom obcovaní zrejmý je duch spoločnosti maďarskej. Povahy sebevoľné, plné protirečiacich si hnutí a nespodievaných rozhodnutí, v ktorých ani neudiví nás samovražda nežnej, snivej Evičky, neznajúcej nájsť si miesta v tom víre so svojou bolestnou žiarlivosťou. Mnoho tu motívov, ktoré, do plnej možnosti sledované, vydali by román so zaujímavými psychologickými problémami, Timrava však vložila to do stručnej, úsečné zakončenej novely. „Bál“ je bravúrnym opisom tanečných zábav, aké bývali a nebodaj i bývajú v maďarónskej, s prednými židovskými rodinami spriatelenej spoločnosti. Všetky spôsoby-nespôsoby maďarskej „rytierskosti“ a židovskej vypínavosti sú tam na ukážku, nechybí ani nejapnosť mladého pána zo spoločnosti, ktorý seberovnú známu slečnu nechá sedieť a okázale vykrúca židovku, ani stále popíjanie tanečníkov (tanečnice azda vtedy ešte neznali urovnoprávneného popíjania), až nad ránom, keď dámy odišli, popití a povyzúvaní políhali si na odpočinok na podlahu, kde sa tancovalo. „Skúsenosť“ nemá ľúbostného motívu, je vôbec nie povesťou, len líčením nešťastného pomeru medzi paňou a jej spoločnicou, keď pani je chorobne nervózna a nemá pochopenia pre svoju vysokointeligentnú, ale i veľmi chúlostivú a citlivú spoločnicu. Je to posiaľ asi jediná práca Timravy, ktorá nám ukazuje slovenskú inteligentnú spoločnosť, a pravda, nelichotí ani tej. „Veliký majster“ — maliar, namýšľajúci si, že je veľkým talentom, ale nemôže stvoriť ničoho, je rozháraný, chorobne nervózny a protivný, až po dvoch nezdarených ľúbostiach, odohrávajúcich sa práve, vzchopí sa k obrazu, sľubujúcemu opravdivú umeleckú hodnotu. „Bez hrdosti“: Zas mnoho osôb sa nám predstaví, dedinská inteligencia — podľa mien mala by byť slovenská, ale jej maniere, celé jej nespútané chovanie sa a známy panovačný tón hneď nám poukazuje na iné. Ako jej hrdina ukáže sa nám vypínavý, namyslený mladý učiteľ-maďarizátor, čo na slovenskej dedine založil maďarský spevokol, učí slovenských sedliackych mládencov spievať maďarské, premrštene vlastenecké piesne, a keď sa tým na majálesi s nimi produkuje, lichotí mu celá spoločnosť, a panie radom idú tancovať s mládenci, akoby na odmenu za ich sľubnú chápavosť i na obodrenie k ďalšiemu pokračovaniu. Ináč hlavným predmetom tejto dlhšej práce je ženská slabosť, úplný nedostatok charakternej hrdosti oproti vypínavému, bezcitne výbojnému mužskému, i keď on zjavne si s ňou len zahráva pre uspokojenie svojej pýchy a márnivosti. Po všetkých zlých skúsenostiach dá sa mu vždy znova omámiť, keď sa kajúcne má okolo nej — aby ju zas mohol odvrhnúť. A tá bez hrdosti deva, omámená vypínavým a panovačným učiteľom, je práve sestrou najsympatickejšieho človeka, mladého, svedomitého farára, isteže Slováka, ktorý však ani najmenej nevzpiera sa výčinom svojho, i proti nemu nadutého učiteľa, i celého strešteného spoločenského kruhu. Je bez hrdosti a energie ako jeho sestra — dobrá psychológia i dobrý obraz predprevratovej spoločnosti na slovenskej dedine. „Strašný koniec“ — tiež dlhšia novela zo spoločnosti prevažne maďarónskej, v ktorej primiešaných je len niekoľko povedome slovenských ľudí (stará teta, u ktorej sa hrdinka vychovala, a učiteľ Rybár). V nej, ako už i v predošlej, badateľný je istý kvalitatívny postup autorky, ktorá síce hneď od počiatku udivovala nás vo svojich prácach celkom zvláštnou hotovosťou v kreslení charakteristických podobizní ľudí v nich účinkujúcich, i zaujímavým, nečakaným osnovaním ich vzájomných vzťahov, ale pri týchto poslednejších vidíme to všetko ešte vypuklejšie azda preto, že osnovanie celku podložené je istou hlbšou ideou, čo však u Timravy nikdy nevychádza v zjavnú tendenčnosť. Tuto napríklad stavia sa nám na oči hodne namyslená, rozmarná a náročitá hrdinka tohoto románika („Strašný koniec“, z pamätníka dievčaťa), ale čím ďalej čítame jej úprimné zoznávanie tých skvelých nárokov a očakávaní do budúcnosti, tým viac sa utvrdzujeme, že nemáme ju pred sebou ako jednu určitú osobu, ale že v nej je znázornené zmýšľanie dievčat inteligentnej vrstvy vôbec, najmä kým sú mladé, prísnosť života neznajúce a k tomu pomátané všelijakými románmi o krásnych devách, vyhľadávaných, „zbožňovaných“, ktoré — veď to ani nemôže inak byť! — potom keď sa vydajú za toho zo svojich „zbožňovateľov“, ktorý ich nárokom najlepšie vyhovuje, dosiahnu tým všetko, čoho sa im žiada: blahobytu, pohodlia, vôbec všetkého možného blaha v skvelom živobytí. Tento vábny prelud máta v hlavách mladých dievčat a ani jedna nepochybuje o tom, že jej nárok je i oprávnený. Keď však potom sotva jednej zo sta sa splní (i ten životom hodne skorigovaný), tých ostatných deväťdesiatdeväť musí potom tiež život privádzať k rozumu, k uskutočniteľnejším nárokom, ako túto Timravinu hrdinku, ktorá nevyhnutne očakávala od svojho očakávaného, že bude krásny a ušľachtilý, i majetkove alebo dôchodkove opatrený, aby mala pri ňom skvelý život, ale za barbarstvo, za najväčšiu neprávosť pokladá, keď kandidáti ženby tiež radšej vyhľadávajú kandidátky vydaja s venom, ako celkom chudobné, i rozhorčuje sa pre svoju chudobu, lebo má ju za jedinú príčinu svojho neúspechu. Z takých diev rekrutujú sa asi ženy, ktoré neoprávnenými nárokmi trápia svojich mužov, prípadne i do nečestného získavania dôchodkov ich ženu. No iste väčšina z nich príde pozdejšie k rozumu a naučí sa i pri skromnosti usporiadať si život ako k svojej, tak i k mužovej spokojnosti. Úfame sa, že i táto naša neskromná hrdinka, ktorej statočný Rybár zachoval lásku, akej si veru nezasluhovala, takto sa obráti.
Nuž tu nakrátko uvedené práce Timravy všetky sú čerpané z panskej spoločnosti, a to spoločnosti jedného kraja, z čoho dalo by sa súdiť, že budú jednotvárne, ale kto si ich prečíta, presvedčí sa o opačnom. Ako Timrava vie nám každého zo svojich uvádzaných ľudí udržať pred očami vždy v jeho zvláštnej, od iných ho slovom i posunkom odlišujúcej podobe, tak i každej svojej novele, hoci by všetky boli jedného charakteru i typu, vie dať istú osobitnú tvárnosť a zaujímavosť. Človeku najzaujímavejším predmetom pozorovania je zas len človek, a Timrava výborne vyhovuje tomuto prirodzenému záujmu, keď ukazuje nám ľudí akoby živých, bezprostredne na nás účinkujúcich svojou vyrazenou individualitou. V tom väzí tajomstvo, prečo sú nám jej práce vždy zaujímavé — v tom však je i jej majstrovstvo, ktorého si my ešte nedoceňujeme.
Čítajúc jej poviedky z ľudu, dostaneme sa do celkom iného života, prostého, zo svojej normy nevybočujúceho, a jednako tak živo zaujímavého, ako nám ho ona vo svojich, z úzkeho rodného kraja vyvážených poviedkach opísala. Pri čítaní každá, i najmenšia z nich poskytne nám milého a zdravého pôžitku svojou samorastlosťou, ktorá je zrejmá už v jej prvých ľudových črtách, hoci aké prosté sú ich motívy. „Prípad Jana Hrkaľu“ ukazuje nám dedinského hlásnika a zvonára, pijana a darmovrava — dedinský originál, nie nárokom zosmiešnený, ale v sebe smiešny, akým ho vytvára život. „V predvečer“ — pozdná láska starého vdovca, majstra niekoľkých domácich remesiel, čo mal už ženatého vnuka, k dosť mladej a driečnej vdove trápila a zmenila ho, kým sa napokon nepresvedčil, že niet nádeje na splnenie. „Žiadna radosť“ — stará láska dvoch ľudí, čo sa pred triadvadsiatimi rokmi ľúbili, ale pre majetkové ohľady sa nezobrali, mocne ožila, keď po nečase obaja ovdoveli, no splnenia jednako sa jej nedostalo pre dorastajúce deti a majetkové záujmy. Teda nikdy radosti, len ďalej odriekať sa. „Mocnár“ — surový, zbojníckej prírody muž, znevažujúci a trýzniaci ženu, čo len z prisilenia išla za neho, spreneverila sa tomu, ktorý ju ľúbil, ale musel ísť na vojenčinu. No muž umrel, dopadnutý a ťažko zbitý pri krádeži kŕmnikov. „Na jednom dvore“ — keď bolo vyšlo v „Slovenských pohľadoch“ (1904), razom zaujalo si čitateľov ako zvláštne podarená, so všetkými náhľadmi, zvykmi i domácimi pomermi ľudu nás oboznamujúca ukážka z jeho života. Tie od uhla domu na svet vykrikované žaloby urazenej materi, keď jej dcéru chcel ohrdiť bratranec, ktorému kvôli zjednoteniu majetku bola určená, to vypočitovanie všetkého, čo ona s ňou dá — i každého kusa šatstva pre ňu samu — a do toho hneď i pretromfúvajúce ju, tiež kričané odvety sokyne z druhej strany ulice sú tak znamenite zachytené, že čitateľ napnute sleduje vzrušujúci výjav, ako i všetci tí susedia zhora i zdola na podstenia vybehnuvší, že potlačí i pokúšajúci ho smiech v súcite s rozhorčenou ženou, ktorú ani muž a dcéra, hanbiaci sa za jej vykrikovanie, nemôžu utíšiť. Zato tým hladšou a milšou ukáže sa nám tá samá žena, keď potom prídu vohľači z druhej dediny. Tam vidíme všetky zdvorilostné zvyklosti, i okúňavosť dvoch mladých pri takej príležitosti. „Tá zem vábna“: Najlepší opis dychtivosti za Amerikou, aká zrazu bola popadla náš ľud, dotiaľ taký domasedný, že i len priženiť alebo vydať sa do druhej dediny bolo patričným už hroznou vecou. A tu zrazu toľkí do Ameriky, až je poplach preto v dedine. Všetky osoby, pre syna strachujúca sa mať, chlapi v krčme, najmä i zvádzateľ Príroda, prevýborne vystanovené. „Marino súženie“ veľmi živo a zaujímavo nám ukazuje, ako rodičia, hlavne matere, ženia synov a vydávajú dcéry, pričom, pravda, môžu sa vyskytnúť všelijaké ťažko riešiteľné motaniny, aké musela prekonať tu uvedená energická mať, spravujúca ponad hlavu muža i syna svoju domácnosť. „Márnosť všetko“ predvádza nám ešte samovoľnejšiu ženu, „veľkomožnú“ slúžku vo fare, slúžiacu tam i s mužom, keď si i oboch synov dala do služby. Prišla ta z veľkej biedy, ale keď sa poriadne zašatila ani najbohatšia gazdiná, spyšnela a stala sa nespratnou, rozkázať si nedala, ale sama chcela rozkazovať, až pre svoju tvrdohlavosť pritiahla si ťažkú chorobu, i umrela, ťažko sa poddávajúc, aby na nej, všetko si trúfajúcej, sa dokázalo, že „márnosť všetko“, ktoré príslovie ona iným pripomínavala.
„To z jednej strany Pán Boh už ani trpieť nemohli —“ riekol jej muž Paľo, starniak, keď už bol dosť natrúchlil, i kar odstál. „Vypínala sa nad každého, úcty nehľadela nikomu, už ani v službe nebála sa nikoho. A mňa potlačovala za dvadsaťštyri rokov spolužitia naveky. A hľa, ona, silná, šla, a ja som tu… Kto trpí, panuje!“ „Ondro Hľonzo“ — vdovec chce sa ženiť, ale tie, ktoré pýta, dávajú mu radom po košíku, kým starostlivé a príčinlivé ženy nenapravia vec do uspokojivého poriadku, že vdovec vezme si za ženu vdovu, ktorej syn navzájom vezme si jeho dcéru — lenže nie tak skrátka, ako to tu udávame, ale so všetkými okľukami trucov a nedorozumení. „Víťazstvo“ — rušná dedinská téma o mládencoch a dievkach: zvedavosť, ktorý za ktorou pozerá — starosti matiek, aby sa dievky tak vydali a synovia tak oženili, ako si ony žiadajú — mať a stará mať v rozopre, každá inú chce mať pre syna, čiže vnuka, ale on ich prekabáti, vyvoliac si tú, ktorú ony ani jedna, ani druhá nevzali do povahy. Víťazstvo teda bolo jeho. „Príde čas“: Máme pred sebou život sedliackej, z otca, matky a dcéry pozostávajúcej rodiny, ktorá bola vždy lenivá do roboty, a pritom vždy chtivá dobre jesť. To pripravilo ju o celý majetok, že otec z núdze stal sa obecným pastierom a dievku lenivého rodu a chudobnú nik nechcel za ženu, hoci bola uznanou krásavicou. Táto téma, Timravou spracovaná, vážne upúta čitateľa mocou svojej pravdivosti, a vždy ho núti obdivovať jej podstatnú znalosť ľudu, jeho celej mentality. Akej prírody a povahy boli tieto tri osoby, nebolo možno, aby neboli vyšli na to, na čo vyšli. Ale kúsok romantiky je tam jednako podložený, že ako otec bol za mladi opustil svoju milú, dobré a poriadne dievča, aby si vzal túto majetnú, ale chybnú (zajakala sa), a opustená musela ísť do služby do mesta, kde sa dostala na zlé cesty a mladá umrela, tak teraz jeho dcéra, ktorú veľmi rád mal, tiež musela ísť do mesta, kde iste ten samý osud čaká na ňu, lebo nebohá pri odchode bola mu povedala, že príde čas, t. j. že zasiahne ho pokuta za hriech. A ten čas prišiel. „Ťapákovci“: Znamenitá kresba z ľudu. Nedvižná, v starootcovských zvykoch zaostalá rodina — piati bratia, štyria z nich ženatí — a šiesta sestra lámkou ochromená, že nohy mala pokrčené a chodiť nemohla, bývajú spolu v jednej chyži, žijú na jednom gazdovstve, a medzi nimi energická Iľa, žena najstaršieho, v stálom boji so všetkými, odkedy sa vrátila zo Soboty, kde absolvovala babický kurz. Tá chcela zavádzať v dome poriadky, akým ju na kurze doktori učili. Jej nadmierny temperament nikoho v dome nenechá na pokoji — až napokon i zvíťazí. Pravda, nedvižných ľudí a zanedbanú domácnosť nezreformuje, ale premyslí si úskok, ako by muža od nich odtrhla, a keď on s chlapmi odišiel na viac týždňov do Sedmohradska nakupovať ovce, ona išla do školy do služby. Scéna v školskom včelíne, kde ona spávala, keď sa muž z cesty navrátil a v noci išiel ju domov pohnať, je náramne komická, ale so všetkým činom rýdzo ľudová. Iľa — „kráľovná“ slávne zvíťazila, muž išiel odtiaľ dochrámaný, ale ňou narafičená dohoda jednako nastala, domec na jej dedovizni si vystavili — a bývajú si tam v poriadku a pokoji, iste na vzor Ťapákovcom, ktorí sa všade nájdu medzi ľudom. Zaujímavá, dobre zachytená je chromá sestra, zlostná v svojej bezmocnosti, so zriedkavou silou potláčajúca v sebe prudkú lásku k peknému ženatému chlapovi, ktorému i ona pre jej peknú tvár by sa bola páčila, keby nebola kalikou. Ináč chce panovať nad všetkými domácimi, ale v ich prospech; proti novotárskej Ili, ktorú nenávidí, pohotove zastáva staré domáce poriadky. Nežnú sesterskú lásku dokazuje iba k najmladšiemu bratovi, ale dožije sa od neho nevďaky, lebo odrádza ho od dievky, ktorú si zaľúbil, a sestra nemá ju za hodnu toho. „Skon Paľa Ročku“ — prostý obraz z dediny, ale silno dojímajúci svojou pošmúrnou pravdivosťou. Roztržka medzi matkou a synom — nie pre efekt vymyslená, ale nehľadano sa dostavivšia, ako to niekedy život so sebou donáša. Syn mal ťažké srdce na rodičov, že nikdy v ničom nepoznal lásky a starostlivosti od nich. Otec bol pijan — i tak zahynul — a mať vraj nedbalá. On už ako malý chlapec musel sluhúvať, a čo si horko-ťažko vyslúžil, musel rodičom dávať. Pobiede sa vychoval v hodného mládenca a vzal si za ženu peknú dievku z gazdovského domu, ktorej rodičia bránili ísť za neho, chudobného, a keď jednako išla, lebo bola veľká ľúbosť medzi ňou a ním, jej rodičia odvrhli sa od nich a i jeho matka nevďačne sa mala k neveste. Keď pozdejšie mladý pár, poháňaním ženy usilovne robotujúci, staval si domec, syn volal mať, aby im išla pomáhať k tej robote — keď vraj môže robiť iným, môže pomôcť aj im. Mať však odoprela, a syn sa natoľko nahneval na ňu, že keď potom prišla pozrieť hotový dom, vystrčil ju z neho, že spadla na dvor a poranila sa do krvi na hlavu. Vtedy vyriekla kliatbu na syna, aby ho Pán Boh tak vyhodil z tohoto domu, ako on vyhodil ju — ona že nikdy viac nevkročí do neho. A stalo sa, že ledva mladí so svojím dieťaťom sa v ňom udomácnili, ochorel muž, trpel, hynul v ťažkej chorobe, blúzniac o čiernych vtákoch, ktoré ho ďobú, a ustavične ich od seba odháňajúc. V tom i svedomie sa mu vzbudilo a trýznilo ho neprestajne. Žiadal si mať ku sebe, prosil, posielal k nej, nedalo mu umrieť, kým sa s ňou nezmieri, ale ona nedala sa uprosiť. Až naveľa jednako pohol sa cit v nej, prišla, a syn po horúcom výrone kajúcej lásky umrel — prišiel na pokoj.
Toto je celá téma rozprávky, ale v Timravinom spracovaní ju čítať je vážnym zážitkom. Scény s materou, i keď ju nevesta volala k umierajúcemu, i keď po odopretí jednako prišla z vlastného popudu, mocne dojímajú práve zas svojou ťažkou pravdivosťou. Syn, pravda, ťažko sa prehrešil, keď surovo bol vysotil vlastnú mať zo svojho domu, ale aká ona bola strnulého srdca, že nikdy za mak lásky nezakúsil od nej, nemohla sa ani v ňom ujať láska k nej a nebol by si zaslúžil splnenie jej ukrutnej kliatby, akej pravá mať nikdy nebola by schopná. Nuž: i tu jedna z neriešiteľných tragík života… No syn napokon dosiahol pokoja v sebe i pred Bohom, odišiel ta s očistenou dušou.
Timrava vytýkala zvelebovateľom slovenského ľudu, že ho vychvaľujú proti pravde, no stáva sa jej, že práve z jej nepodkupne pravdivého podávania vychádza on vpravde pekným, hoci sú tam i jeho temné strany. To je zas to majstrovstvo Timravy.
Ako v panských, tak i v týchto ľudových jej poviedkach hlavným a nevyhnutným hýbateľom je ľúbosť — v týchto, pravda, taká, akou sa prirodzeným spôsobom u ľudu javí: často drsná, často však i dosť ušľachtilá a silná, ale celkom bez sentimentálnosti. No stáva sa, že pre nevernosť druhej stránky trápia sa mladé srdcia, to však najviac len ženské, najmä keď dievku nútia rodičia odstúpiť od ľúbeného a vydať sa za neľúbeného, čo sa u ľudu dosť často stáva. Dcéra plakáva a zastrája sa, že spred oltára ujde od nanúteného, no uskutočniť to sa neopováži, bojí sa i domácich trestov, i súdu a výsmechu dediny — a dá si „zaviazať svet“. V tejto veci často i synovia podvolia sa rodičovskej autorite, keďže je to od nepamäti tak, lebo veď rodičia mu dobre chcú a najlepšie vedia, čo mu je k dobrému. Na ilustrovanie toho práve i Timrava má znamenitú scénu v poviedke „Príde čas“, kde stará gazdiná Rebrinovie, stará a chorľavá, chce čím skôr oženiť i najmladšieho syna Števka, práve z vojenčiny sa navrátivšieho, dotklive odhovára ho od krásnej a zvodnej, ale lenivej a daromnej i ľahkej Zuzy Riapeľovie, ktorá ho očarila, a prehovára ho k nepeknej, ale dobrej a k pracovitosti vychovanej Marke Zúbkovej, i podarí sa jej múdrym, tichým vývodom presvedčiť ho.
Hodno je prečítať si to, i vôbec čítať práce Timravy nielen kvôli zvláštnemu pôžitku, ale i aby sme sa od nej naučili bližšie poznávať svoj ľud. Tam nenájdeme nijakej ustrojenej pseudoľudovosti, nijakých vynútených falošných efektov, všetko je tam pravé, samo zo seba vyplývajúce — ešte i sama jej reč. Ak sa jej kde-tu môže vytýkať nie dosť priliehavý výraz a nie vždy priehľadný sloh, tak to môže byť iba v jej panských novelách, kde odzvuky maďarčiny samy sebou sa tisnú. Ale v jej ľudových poviedkach jej reč je prostá, výrazná a temer bezvadne rýdza. S ceruzkou v ruke treba ich čítať a zaznačovať si trefné, neumelkované výrazy i originálne zvraty, pripodobnenia ap. Zdá sa, že Timrava, zoznamujúc sa so samou bytnostnou podstatou novohradského slovenského ľudu, od neho (hoci jeho nárečia neužíva) získavala i jadrnú silu ľudovej reči a potom iba pomocou takejto reči zobrazovala svoj ľud takým, aký je — a tak naša spisba v jej podarenom diele dostala dar rýdzej hodnoty, na ktorý môžeme byť hrdí. Zaujímavé i cenné sú jej novely z panského prostredia, ale jej povesti z ľudu ju vraďujú medzi najlepších našich spisovateľov. Neváham vysloviť, že v nich vyrovná sa Kukučínovi. Ako jeho dielo, udivujúce vo svojej pôvodnosti, vyrástlo z oravskej, tak jej podobne udivujúce dielo z novohradskej ľudovej pôdy — a rýdzo slovenské je jedno i druhé. Nepredarmo zvolila si svoje spisovateľské meno podľa „Timravy“, studienky v polichnianskom poli — pijúc z jej zdravého žriedla, oboznamovala sa so zdravou dušou svojho ľudu.
Najpôsobivejšou jej prácou je, zdá sa, jej románovitá rozprávka „Hrdinovia“, ktorá v našej spisbe najlepšie zobrazuje nám stav slovenskej dediny, jej žiale, bolesti a trápenia zo svetovej vojny. Opisuje nám ich, počnúc bubnovaním v noci, ohlasujúcim splašenému, zo snov vyburcovanému ľudu mobilizáciu. Potom ako brali mládencov, mladých i starších — ba i starých chlapov bez milosti a bez ohľadov, kým páni si svoju službu vlasti vybavovali najviac nabubrenými rečami pekne doma. Predok vedie medzi nimi notár Baláň, vládca okresu.
„— To inak nemožno. Pre našu krajinu je spása vo vojne! — — V hlavnom meste je neslýchané oduševnenie; krajina plesá. So spevom a rozkošou ide mužstvo na vojnu. — — Veľké časy nastali, slávne časy a vznešené…! Pravda, to náš sedliak nerozumie, on len to má na mysli, že musí otca, mať, deti opustiť, ale aký svätý cieľ ich volá, to nechápe — reční pri každej príležitosti — a nám pri čítaní obnovujú sa ťažké dojmy, ktoré sme vtedy prežívali, keď takéto reči hučali povetrím, i plné ich boli všetky maďarské noviny. Notár posmeľuje chlapov, ktorí si prišli pre písma do kancelárie:
— Zajtra ráno teda pôjdete, tak sa len smelo držte a vráťte sa ako víťazi domov. Zaveľa nebudete tam. Najviac polrok — a bude po vojne. Len smelo, veselo!
— Ej, do čerta ti ja idem veselo umrieť! — myslia si oni. Lebo nejdú zabíjať, ani do umu im nepríde, že to budú robiť, ale idú umrieť — stratiť životy. Akživo naučení sú len dávať, nie brať…“ hovorí autorka.
Látku románovitú i v tejto práci dáva panská spoločnosť, ale jadrom vypravovania je ľud.
Záhadný charakter je Širický, hrdina románu — ale pre ženské, pravda, tým zaujímavejší. Že boli všetky do neho zaľúbené, je pochopiteľné, ale zaráža, že ani jedna, ani tá, ktorú ľúbil, nepochopila ho v jeho vrúcnom súcite s ľudom. No z tej spoločnosti nemohli byť inakšie. Jediná medzi nimi sympatická, milo dojímajúca dievčenská duša je mladušká Grétka, prirodzená, nekrášlená. Bola veru strateným kvetom na smetisku v ten večer v spoločnosti Ady, Edy, Idy v spolkovej krčme — a išla potom za ošetrovateľku ranených. Výtečne je opísaný namyslený, všetkých na vojnu posielajúci veľký vlastenec, notár Baláň, vo svojej mizernej zbabelosti, keď napokon i sám dostal sa pred asentujúcu komisiu, že i sami jeho priatelia hanbili sa za neho. A ako sa mu hneď všetka smelosť a panovačnosť prinavrátila, náhle zvedel, že ho neodobrali. Výtečne ovláda Timrava ako svoje ženské, tak i svoje mužské charaktery. A nezdržala sa, aby nám aspoň niečo na zasmiatie nepodala i v tejto pošmúrnej rozprávke: v scéne, kde bachter so všetkou spokojnou flegmou — keď jeho, krivonohého, odobrať nemôžu — ženám na ulici zbehnutým, ustrachovaným, že už aj ženy idú asentovať, bubnuje: „— Dáva sa na známosť, po prvé: že kto sa opováži klebety robiť, nepravé chýry roznášať, klamať, strašiť ľudí, bude platiť pokutu 50 korún. Po druhé: na ceste neslobodno postávať, schodiť sa, zhovárať sa; kto by sa predsa opovážil, každý bude prísne pokutovaný! Bum! bum! —“
Silou vypravovania korunuje táto práca celé dielo Timravy, obojakej kategórie; znamenité sú v nej postavy z ľudu a charakteristicky utrafení sú páni.
Jej posledne — v lanskom ročníku „Živeny“ — uverejnená práca „Všetko za národ“ je zvláštne zaujímavá i námetom, i osobami, s ktorými sa v nej stretáme, i samým vyvedením. O nej už som hovorila v prvom čísle tohoto ročníka „Živeny“,2 v článku „Niečo o minulom ročníku ,Živeny‘“, netreba mi to teda opakovať.
Toto je len krátky, stručný prehľad jej prác, ktoré, keď si ich čítame, sú plné života, a v každej z nich je kúsok životnej pravdy, od ktorej ona nikdy neodstupuje, neidealizuje, v ničom nenadŕža nesplniteľným predstavám, hoci z druhej strany je badateľná istá trpkosť v jej dielach, že život nedovladuje vyšinovať sa do ideálnej výšky — tým menej udržovať sa v nej. V tom trudnom hľadaní a zisťovaní takéhoto stavu stala sa Timrava takou samosvojou spisovateľkou, akou je. Ona nenapodobňuje nikoho, ale i ju sťažka by niekto napodobnil, hoci nie je vytvorená možnosť, že v budúcnosti nájdu sa jej nasledovateľky. Náležitého ocenenia u svojich si ešte nenašla, ale ono skôr-pozdejšie nevystane.
Že sa narodila pred šesťdesiatimi rokmi, v tom, pravda, niet ani zvláštnosti, ani zásluhy, ale my máme všetku príčinu radovať sa, že sa nám vôbec bola narodila, keďže už máme jej opravdivé cenné životné dielo zaistené ako národné dedičstvo. K jej šesťdesiatke prajeme jej ešte mnoho rokov života a zdravia, aby našu spisbu mohla s božou pomocou obohatiť ešte novými cennými prácami, akými slúžila národu v tých krušných časoch, keď všetkými okolnosťami bola od neho odtŕhaná. Ale najmä prajeme jej zo srdca, aby v zdarnom rozhojnení svojich prác i sama našla radostné uspokojenie v svojom osamelom, jednotvárnom živote.
(1927)

† Elena Petrovská
9. novembra t. r. nečakane došla nám zo Zvolena žiaľna zvesť, že po dlhej, ťažkej chorobe umrela Božena Okrucká, nášmu čitateľstvu pod menom Elena Petrovská známa a veľmi cenená naša spisovateľka.
Umrela mladá, v tridsiatom siedmom roku života. Tým väčší žiaľ za ňou i v rodine, i v našej spisovateľskej obci, i u nášho čitateľstva. Bola dcérou Petra Kompiša st. a jeho ženy Bohumily, rod. Hodžovej, a manželkou inž. Jura Okruckého. Sirotou po nej ostal jej malý synček Janko.
Ako spisovateľka — a to hneď mnohosľubná, temer hotová — zjavila sa nám po prvý raz v knižke „Slovenské rozprávky“, vyšlej blízko pred prevratom1 nákladom tlačiarskej a vydavateľskej spoločnosti v Přerove. Knižka obsahovala popri deviatich kratších prácach Petra Kompiša ml. šesť tiež kratších prác Eleny Petrovskej, nám vtedy ešte celkom neznámej, a my potešili sme sa tejto sľubnej, novej pracovnici v očakávaní nových jej prác, lebo sa nám hneď zapáčila obratnosť jej pera, bystré pozorovanie ľudí a ich konania, i zriedkavá schopnosť podávať napozorované s porozumením a s istou prostorekou úprimnosťou.
Tak sa ona hneď právoplatne uviedla do našej spisby a bola vyhľadávaná so žiadosťami o príspevky do časopisov a iných vydaní, ktorým, pravda, málokedy mohla vyhovieť, keďže jej domácnosť a dieťa nenechávali času a pokoja na písanie. I pre časopis „Živena“ pilno sme sa uchádzali o príspevky od nej, a keď mohla, vyhovela našej žiadosti. Vcelku „Živena“ vykazuje osem jej príspevkov — a všetky sú cenné. Prvá, v „Živene“ roku 1918 pod nadpisom „Anka“ uverejnená, bola na literárnom súbehu odmenou vyznačená.2 Opisuje skutočné udalosti z novohradskej slovenskej dediny slovami dvoch v nich zúčastnených otcov — otca muža a otca ženy, z prisilenia sa vydavšej a po krátkom manželstve umrevšej peknej Anky. Téma k citu hovoriaca, ale pravá ľudovosť v nej je zrejmá. A zrejmé je tiež z tejto poviestky, že dedinský ľud s dôverou prichádzal k jej autorke, osvedčenej Slovenke, v tuho zmaďarčenom Lučenci. „V žatve“ (1919): Z času vojny ukáže sa nám obrázok v podrobnej vernosti, ako sa v „óvode“ opatrovali biedne, hladujúce deti. Dvanásť detí pod dozorom siedmich dobrovoľných dozorkýň, z ktorých každá doma mala svoje vlastné starosti i svoje hladné deti. Pri čítaní toho sprítomní sa nám všetka otupná, ťažká nálada tých nešťastných časov. „Kamaráti“ v tom samom ročníku „Živeny“. Tu už spomína sa príchod Čechov do Lučenca a nepriateľské prijatie ich, ale udalosti ukazujú sa nám len z hľadiska detí, milo, po detsky, lenže s vážnym úzadím. V ďalšom priebehu zaľahne nám na dušu akýsi boľavý tieň — potlačená, nevyslovená žalosť materského srdca samej autorky. Uhádneme s hlbokým súcitom, že vtedy, keď jasal oslobodený národ, jej odniesla smrť to najmilšie na svete: jediného synka… Ale i s takým rozboleným srdcom zmohla sa milo opísať, ako všeobecným nevražením proti Čechom nastrojený maďarský chlapček (slovenského, spotvorene písaného priezviska) obľúbil si v škole rozumného a k pomoci ochotného českého druha, proti ktorému sa dotiaľ choval príkro nepriateľsky.
Črta „Maliarova žena“ je cenná, vo svojej krátkosti obsahujúca kus tvrdej životnej pravdy, do ktorej sa ženské srdce ťažko vpravuje. „Macocha“: So stiesneným srdcom prečíta si človek túto prostú rozprávku o malom Ferkovi, ktorého nikdy ani za chvíľu neohrialo teplo materinskej lásky, hoci mal nažive i vlastnú mať, i macochu, práčku Mariku. Nechápeme jej slepú nenávisť k dobrému, pokornému, vždy odstrkovanému chlapcovi, ktorého na jeho nešťastie nezákonite dali na svet jeho rodičia. Keď sa mu stane posledné nešťastie, že odsotený macochinou rukou, ktorú chcel pobozkať, spadne do vriaceho lúhu a trpí potom strašné bolesti, kým ho smrť z nich nevyslobodí, nemôže nás s ňou zmieriť ani jej zúfalý kajúci žiaľ, len horúca ľútosť nás ovláda nad nevinným dieťaťom, trýzneným pre hriechy rodičov. A pečať pravdivosti je na tejto smutnej rozprávke — stopy tejto pravdivosti sú závažnejšie, ako bývajú vychytené výmysly spisovateľov, chcejúcich nárokom budiť súcit s odstrkovanými. Pravda je, že premnoho takej tragiky odohráva sa najmä v nížinách ľudského života, kým sa raz vyskytne taký prípad horúcej kajúcnosti, ktorá by preporodila i takú zlobnú prírodu, ako sa to stalo s macochou Marikou po Ferkovej smrti. Petrovská mala zvláštne čutie pre tieto málo všímané zjavy, ale i zvláštny talent vyviesť ich na svetlo s hlbokým, nevysloveným, ale priamo v čitateľovi vzbudeným súcitom. „Spoločnosť“ („Živena,“ 1923): Obratne prevedená naša vyššia spoločnosť poprevratová. Slováci, Česi i noví Slováci okolo stola v reštaurácii po ukončení programu nejakých zábavných večierkov; voľno besedujú páni, panie i slečny, závodiac vo vtipkovaní, popíjaní a fajčení. Rozumie sa, že dámy tak ako páni. Vnove tvoriaca sa slovenská „demokratická“ aristokracia v ničom nechce zaostávať za svojou starou, z práva vyzdvihnutou predchodkyňou. Páni veľmi sa usilujú pritiahnuť do svojho popíjania i mladého idealistu-abstinenta, ale on sa nedá. Pripojí sa im na pomoc i roztomilá krásavica spoločnosti a všemožne ho animuje k poháriku, trnieme, že ho už prevládze, no on odoláva pokušeniu a nájde radostné porozumenie v belasých očiach inej, od boku ho pozorujúcej — a už i spolčia sa k spevu slovenských piesní a privedú spoločnosť do povznesenej nálady. Bohdaj by sa vždy tak dialo! „Konkurencia“ („Živena“, 1924) — krátka, ale náramne tklivo účinkujúca scéna, odohravšia sa v kúte dvora, kde sa pílilo dreva na pálenie. Nevdojak osvetlila jedno pásemko sociálnej otázky, ktoré v naše dni otriasa svet. Rubač a jeho žena prišli sa ponúknuť píliť a štiepať drevo do domu, kde ich do tej roboty riadne potrebúvali. Včera videla z ulice, že je drevo už dovezené, prišli teda pohotove, a doniesli si, ako obyčajne, hneď i pílku, sekeru a iste i krosienka so sebou — a tu našli stroj na pílenie a kálanie už v plnej, ohlušujúcej, zázračne rýchlo postupujúcej robote. Dívajú sa a dívajú v ustrnutí, v duši zaťažie akási beznádejná skleslosť, prechádzajúca do tichého zúfania, keď vidia, ako tá čierna obluda poľahky pracuje, rozpíli a rozseká na malé polienka i najtvrdšiu hrubú hrču. Darmo im, užasnutým, preblesla nádeja, keď stroj na chvíľu s hurtom zastal, že azda dokáže sa nespoľahlivým; strojník si ho hneď napravil a robota išla riadne ďalej.
Rubačove napäté svaly na tvári povolili (keď ho totižto sklamala nádeja v nezdar stroja), celé telo ovislo, akoby sa zhrbilo. Tvár ostarela, brunátna farba na nej zmenila sa na popolavo-žltú.
Nedíva sa on už, ako ľahko rozťala i sekera hrčovitý klátik.
„Poďme, Mara,“ vraví zlomeným hlasom, obrátený k žene, a rozhodným posunkom potiahne ju za rukáv.
„Vyžijeme nejako i bez toho!“ zvolá ona hrdo, ale hlas sa jej trasie žiaľom a hnevom. — Rýchle odchádza za mužom zo dvora.
Keby ich bol vytisol len niektorý iný rubač, boli by sa s ním nebodaj povadili a boli by išli hľadať si inde robotu, ale tu stretli sa s konkurentom osudným, ktorý mnohých pripravuje o chlieb a dáva ho málokomu. „História zo života“ (1924): Pekný, teplý, nie však sentimentálny súcit k ožobráčenému dedinskému chlapcovi v tejto historke — a páči sa i nám tento prostorozumný, sympatický jej hrdina, malý „planetár“ —, ale i sama autorka zaberá si miesta v našom srdci. No ona nie preto nám to napísala, aby si našu sympatiu získala, lež preto, že i v tejto historke zopakovala sa stará skúsenosť, že človek je šťastný, kým, hoci s veľkou námahou, usiluje sa dosiahnuť žiadaného cieľa, ale keď sa mu podarí dosiahnuť ho, nastúpi sklamanie. Čo sa nám zďaleka zdalo šťastím, zblízka je čímsi všedným, neuspokojuje nás.
Tak ani jedna jej práca nie je napísaná zo zábavy, púho pre zábavu, v každej je tam závažné, záživné jadro. Keď som si ich po jednej prečitúvala, ako bývali v „Živene“ uverejňované, za každou som si zažiadala: keby len zas čím skôr niečo poslala! — Lebo vedela povolanou rukou začierať do prameňov a pramienkov okolo seba, ktorých nevšímajú si chodiaci popri nich, ona však pohotove vyvažovala z nich záživu pre duše. A príťažlivé boli jej práce už i tým, že boli písané tak prosto pravdive, bez okrašľovania, bez akýchkoľvek pretenzií, a že bola v nich vždy ušľachtilá intencia. Vždy sa nám ich videlo byť primálo, ale vedeli sme od nej samej, že pre zaujatosť v domácnosti, v rodine nemá času na písanie. Prvému synčekovi venovala sa za roky, bol, tuším, už žiačikom, keď jej ho vyrvala smrť — a žalosť zabrala jej dušu. Keď pozdejšie prišla náhrada za uleteného — druhý synček, — zas tomu venovala všetku svoju pečlivosť. A teraz, keď už dosiahol asi veku nebožkého bračeka: maminka odišla za tým… To je žalosť v rodine.
Ale i my v „Živene“ žialime, že od našej Petrovskej nikdy viac príspevkov nedostaneme.
Ďakujeme Ti, drahá, za to, čo si nám dala — odpusť, že až teraz, keď si nám uletela ta, odkiaľ niet návratu.
Boh ťa žehnaj a osláv!
(1927)

Za Martinom Kukučínom
Ťažko je vžívať sa nám do toho, že Kukučína už nemáme — najmä nám, čo sme starší od neho a prežili sme ho. Málo sme sa s ním vídali, keďže od dávnych rokov, odkedy sa stal lekárom, žil až veľmi oddialený od nás, iba čo nám ho jeho spisy sprítomňovali.
Teraz, keď ho už niet, prichodí mi na um jedna milá rozpomienka na neho.
Bolo to, keď ešte ako študent lekárskej fakulty v Prahe — vtedy, ako vieme, už dospelý a rešpektovaný človek — strávil bol leto u Slávikovcov na Dobronivej,1 a my, tri priateľky: Ema Goldpergerová, Marina O. Horváthová2 a ja, tiež vybrali sme sa ta akosi v septembri na dávno zamýšľanú návštevu, i strávili sme tam v jeho spoločnosti zo dva týždne. Za celý ten čas žili sme si bezstarostne v dobrej opatere našich hostiteľov. Kukučín spočiatku naskrze nebol potešený prílivom toľkej ženskej spoločnosti; strojil sa uniknúť jej nejakým spôsobom, „odpriestraniť“ sa niekde, obávajúc sa jej mnohorečnosti; tu však čosi-kamsi nastala medzi všetkými členmi takto rozšírenej domácnosti zhoda všestranne vzájomnej príťažlivosti. Ak sme nešli na nejakú vychádzku do zelenej prírody, zaneprázdňovali sme sa spoločne najviac literatúrou. Marinka Horváthová, dobrá recitátorka, prednášala alebo predčitovala nám slovenské veci, Kukučín české. My, poslucháčstvo, prispeli sme k tomu aspoň kritickými poznámkami, korektúrami, čo dôvtipnejší i doplnkami, z čoho zavše rozpriadli sa rozhovory, i veselé, i vážne, podľa okolností. Domáca pani, majúca s nami mnoho roboty, ale nechcejúca sa tomu priznať, nebola ani najmenej vynesená z duševnej rovnováhy; často i od varenia a pečenia prišla si k nám posedieť i podhodiť nám znenazdania nejakú vtipnú myšlienku, na ktorej neodolateľne museli sme sa všetci rozosmiať. Ešte i náš solídny, korektný domáci pán (od Kukučína poctený prímením „zákonník“),3 keď vo svojej izbe do práce zabratý začul náš smiech, prichádzal k nám zúčastniť sa na našej veselosti. No a večer bývali spevy a hry v širšej dobronivskej spoločnosti, ktorá znala umenie naladiť sa vždy na veselú nôtu a tým rozjasňovať si jednotvárnosť života.
Keď sa blížilo Michala, popýtali sme Kukučína, aby v mene všetkých nás napísal pekný „vinš“ Michalovi Bodickému, vtedy ev. farárovi vari ešte na Pondelku, na jeho meniny. „Odpriestranil“ sa teda od nás, aby ho naša vrava nemýlila, a onedlho, keď sme sa nazdali, že trudí sa ešte najtuhšie nad konceptom, už prišiel s hotovou a veru hodne výdatnou gratuláciou, písanou vo forme i tóne úradného nariadenia, v ktorej, nakoľko sa pamätám, bolo vari viac reči o nás, gratulujúcich — každého nás v nej nejako utrafil — ako o samom jubilantovi. A my, keď sme si to objednali, museli sme si to i podpísať. Prečítala nám to pekne Marinka Horváthová, pretŕhaná našimi výbuchmi smiechu, ale ak opovážil sa usmiať i on, pôvodca, hneď sme ho harušili, že dobre mu je teraz smiať sa na hotovom, keď si len nás vzal na mušku a seba sa nedotkol. Za túto slávnu, historickú gratuláciu potom poďakoval sa bol Michal Bodický „slávnemu Dobronivskému výboru“ verejne v „Národných novinách“.
Tak rýchlo a milo minuli sa nám s Kukučínom tie dni dobronivské, a keď sme odtiaľ odchádzali, ľúto nám bolo za nimi, ako zas tam ostavším ľúto bolo za nami. Potešovali sme sa však, že aspoň ešte raz takto sa zídeme na milej Dobronivej, ale potom, „hnaní žitia nevoľou“, nedostali sme sa viac k tomu. Teraz, po smrti jeho, ktorý nám tam ducha obživoval, zažiadalo sa mi napísať túto rozpomienku.
Jeho spisovateľské diela budú oceňovať iní, na to povolaní, mne tanie na mysli iba obživujúci pôžitok, aký som mávala, čítajúc ich, pre ich číru slovenskosť, pre nenútený, zo zdravého žriedla vyvierajúci humor — ale i že dojímali ma svojím teplým, idealistickým cítením, ktorému pôvodca zrejme nechce sa priznať, ukrývajúc ho pod všelijakú životnú prózu. Ono však jednako tam hreje, nedá sa utajiť.
Kukučín je rozhodne najslovenskejším spisovateľom-beletristom, nie však len preto, že je čajsi rodeným znateľom života slovenských dedín a mestečiek i jeho pravdivým opisovateľom, ale najmä pre spôsob reči, akou nám o nich rozpráva. Ona lahodí slovenskému čitateľovi a nevdojak vnuká mu istotu, že tu i predmet, i jeho líčenie sú rýdzo slovenské. Tá jeho reč je koreňa oravského, ale veď v tom koreni obsažená je rýdzosť celej strednej slovenčiny. Orava dala nám najslovenskejšieho básnika, Hviezdoslava, i najslovenskejšieho prozaika, Kukučína, ktorí obaja vždy majú pohotovú zásobu slovenských výrazov pre všetko ako vari nik iný. Zato však napríklad ani Sládkovičov „Detvan“ alebo Tajovského próza, ani rozprávky Timravy alebo Horalove preklady z Przerwu-Tetmajera, zo zvolenského, liptovského a novohradského koreňa nie sú menej rýdzo slovenské.
Keď sa začítame do Kukučína, zbadáme, že jeho zvláštny spôsob rozprávania, ktorý nie je nijakým priučeným umením, alebo iba po svojsky rozvitý ľudový sloh, najintímnejším sa javí v jeho slovenských témach — veď nimi sa tvoril, z nich vyrástol. Ale zato i v jeho najväčších dvoch dielach („Dom v stráni“ a „Mať volá“), ktoré vzaté sú zo života chorvátskeho, nám oddialenejšieho, nás najviac očarúva jeho slovenské rozprávanie i slovenské nazeranie na veci a ľudí — a tým i zbližuje a milými nám robí tieto diela, s toľkou láskou a hlbokým porozumením líčiace charaktery chorvátskych ľudí. V tom je ukážka, ako Slovák vie porozumieť Slovanovi.
I jeho veľký patagónsky cestopis, patriaci vlastne do svetovej literatúry,4 vyhral by veľmi, keby to kúzlo slohu mohlo byť s ním prenesené do cudzích rečí.
V reči prvých jeho prác v „Slovenských pohľadoch“ ešte nebadať nijakej, nad bežnú úroveň ich stavajúcej odlišnosti. Ako mladý začiatočník nebodaj neosmelil sa vystúpiť so svojou pôvodnosťou, len podroboval sa bežným v ten čas (pod redakciou Vajanského) vývojovým úpravám v reči, napr. i premiesťovaniu zvratného „sa“ spred slovesa za sloveso k nemu patriace, čo nevhodne upotrebené robilo reč núteno neprirodzenou. On sám tak ani nepísal, bolo to i s inými vtedajšími požiadavkami dielom tlačovej korektúry. Pozdejšie pomaly sprostil sa všetkého, čo ho v reči tiesnilo, a ona zjavila sa nám vo svojej pravej, uvoľnenej výraznosti, i zaujala si nás — a Kukučín zaiste i v budúcnosti podrží svoj vplyv pri upravovaní slovenského písomného slohu, — ku čomu azda dovedú nás i samotné rozsiahle štúdie slovenských nárečí.
Ktorí sme ho znali osobne, želieme za ním i ako za dobrým človekom a priateľom. Pre svoju súcitnosť, hoci jej nikdy nestaval na obdiv, býval i ako lekár nadužívaný. V osobných veciach býval hodne uzavretý pred zrakmi, čo mu nemohli porozumieť. I okúňal sa za svoju citovú mäkkosť, i sám sa jej bránil — ale ubrániť sa jej nevládal. Podliehal jej i vo veciach, ktoré potom vyvolávali v ňom duševnú trýzeň, čo sa jej do konca nesprostil. Zaiste tá hlodajúca trýzeň zapríčinila i jeho nevysvetliteľné odťahovanie, odďaľovanie sa od domoviny, ktorú vrúcne miloval; od priateľov, s ktorými v dobe najsilnejšieho vzrastu duše žil v duševných zväzkoch.
Nás bolí srdce za ním, nech to bolo čokoľvek, čo ho od nás odťahovalo, lebo ten náš hlbší zväzok s ním nič nemohlo roztrhnúť. Želieme za svojím veľkým spisovateľom, ktorého nám smrť vytrhla, keď sa práve prichytil k novému rozmachu svojej literárnej činnosti i porobil si k nej všetky prípravy dôkladnými štúdiami veci. Musel odísť vzácny pracovník, zanechajúc započaté dielo, na ktoré už toľko živej sily ducha vynaložil.
Roku 1902 vo svojich „Cestopisných črtách“ v „Slovenských pohľadoch“, opisujúc svoj pobyt v Záhrebe, píše: „Zrazu sme sa octli za mestom, medzi poľami dosť pustými, kde z pravej strany padá pohľad na rozsiahlu pláň. Na nej, kdesi v diaľke, belie sa murovaná ohrada a v nej akési pošmúrne stavby. To je Mirogoj, záhrebský cintorín, miesto, kam podľa Horatia ,všetci pospiechame‘ a ktoré nás minúť nemôže. Rozlúštenie všetkých záhad, dokonalé splnenie troch najväčších hesiel, ktoré hýbu svetom: voľnosti, rovnosti a bratstva… Mnohému spomedzi usužovaných dietok božích neostáva druhej útechy, iba výhľad na toto posledné útočište, na tento koniec všetkých nerestí. On dáva sily a odvahy, aby sa znášalo bez reptania to často tak ťažké bremeno života.“
A hľa, práve on, náš Kukučín, ktorého tam nadišli tieto trúchlivé myšlienky, teraz ta sa dostal na svoj posledný odpočinok, akoby to ozaj za seba bol napísal.
Odpočiň si, drahý náš, tam, u bratov, u milej ženy, a potom navždy tu u svojich!
A duša Tvoja u Boha a vďačná pamäť u Tvojho národa.
(1928)

Dojmy z Kukučínovho románu „Bohumil Valizlosť Zábor“
Pochopiteľné je, že Kukučín, keď ho osud odtrhol od rodnej zeme, prestával spracúvať slovenské témy, opisoval prostredie, v ktorom skutočne žil, a z toho prostredia vyrástol i jeho veľkej hodnoty román „Dom v stráni“. Čítali sme ho s pôžitkom a obdivovali s hrdosťou toto vynikajúce dielo slovenského pera, ale cítili sme vždy i ľútosť, že ono nevyvrelo z nášho slovenského žriedla. Podobne máme sa k jeho už po prevrate vyšlému dielu „Mať volá“,1 ktoré nám napodiv výrazne predstavuje život chorvátskych vysťahovalcov (s ktorými i on sa vysťahoval) v Južnej Amerike s verným individualizovaním každého z nich, s podrobnou znalosťou ich zamestnaní, ako si ho svojím statočným usilovaním vydobývali, i vôbec s dôkladnou znalosťou tamojších pomerov. Ani jeho cestopisné diela nás nemôžu tak zaujať, ako si zasluhujú. Je isté, že nech sú písané v niektorej svetovej reči, nájdu veľkého ocenenia pre zvláštne, jemu vlastné znázorňovanie videných vecí a zjavov.
Ale keď pozdejšie, po jeho druhom návrate z Ameriky, boli uverejnené jeho „Košútky“ a „Klbká“,2 to nás hneď vzpružilo, lebo to už zasa bolo niečo z nášho slovenského bytia. „Košútky“ a „Klbká“ boli príbehy, akoby ukážky z revolučnej doby predošlého storočia, úryvky bez začiatku a bez ukončenia, ale boli z nášho života a svedčili o bedlivom, podrobnom stopovaní našej minulosti z tej doby. Čakali sme teda na nové práce z nachystanej látky, lebo sme vedeli, že pracuje v svojej utiahnutosti.
Ale prv, ako sme sa mohli dočkať radosti z očakávanej jeho práce, nečakane zasiahla nás zvesť o jeho smrti…
No jeho rukopisy oddala skľúčená, chorobou trápená jeho vdova, pani Perica Bencúrová, Matici slovenskej v stave, v akom ich odumrel. Nedostalo sa mu ani stihu na ich záverečné zrevidovanie. Keď potom vyšli tlačou, bolo ich, nám dotiaľ neznámych, vyše šesť zväzkov — takú silu práceschopnosti dokázal za ten pomerne krátky čas. Akoby sa zrazu všetky sily v ňom boli obnovili.
Z tých šiestich štyri tvoria jedno dielo: román „Bohumil Valizlosť Zábor“ — a môžem z presvedčenia tvrdiť, že týmto, obsahom až preplneným, románom Kukučín veľkým rozmachom nahradil nám to, čo nám za dlhé roky mlčania bol ujal.
Sotva sa do začiatku tohoto diela začítame, už vidíme i cítime, že autor je v ňom celý doma. Doma celou obstanovkou i osobami, i každým ich slovom, akoby ani nikdy nebol býval oddialený od domova. Tí traja farári, čo na hegľavých dedinských vozoch z druhej, ak nie až z tretej stolice viezli sa do Tesnej Bane na svadbu jedného spomedzi seba, sú nám hneď ako starí známi. Mladým zaťom je práve Bohumil Valizlosť Zábor, farár z Badišova, hrdina tohoto románu; starejším Ďuro Dechtiar, mohutne i do výšky, i do šírky urastený chlap, farár z Hrabovca, so svojou tichou, beznáročnou ženičkou, ktorá každú chvíľu musí mierniť jeho hrmotné, prostoreké spôsoby; a družbom je driečny, mladý Peter Spevák, farár z Posadiny. Dechtiar hneď z príchodu v priúzkom a dlhom priechode do dvora svadobného domu mal hlučnú slovnú potýčku so svojím voziarom a kurátorom cirkvi, Michalom Skokanom, o tom, ako mu bolo treba vtiahnuť cez tesný priechod, putňu na boku voza priviazanú vopred odviazať, poľakané žriebä odduriť napred alebo nazad atp.; ostatné slovo však pri tej príležitosti podržal húževnatý, vykrúcaný kurátor proti prudkému, výbušlivému farárovi, pričom však nezameškal starostlivo chytiť mu, z voza chrbtom zliezajúcemu, neisto balancujúcu nohu a postaviť bezpečne na vyčnievajúcu vozovú stupku. U Kukučína s jeho všade podloženým utajovaným humorom sa to výborne číta, ale i osoby výborne charakterizuje.
Potom pri olovrante zas Bohumil Valizlosť nenáročky prezradí nám podstatu svojho zmýšľania a závažie svojho charakteru. I pri nežných pohľadoch svojej mladuchy a rozhovoroch spoločnosti, medzi sebou sa oboznamujúcej, hlavnou starosťou mu bolo, aby jeho ľudia, ktorí jeho a jeho svadobníkov sem doviezli, kurátor Skokan a dvaja poprední mládenci z Badišova, boli pozvaní sem k stolu medzi spoločnosť. Dechtiar ho s hnevom zahriakol, lebo on, hoci dobrý Slovák, už ako zeman nechcel rozmaznávať sedliakov, i domáci, malomešťania nemeckého koreňa, tiež boli zarazení, lebo videli v tom stvrdenie zlých zvestí o nastávajúcom zaťovi, akoby patril medzi akýchsi nebezpečných buričov, no on stál na svojom, že títo dobrí ľudia z lásky a ochoty doviezli ich sem, nehľadiac na svoju súrnu robotu v poli, treba im teda úctu preukázať i skutkom, nielen peknými slovami. I stalo sa po jeho vôli, hoci patričným pocteným to nebodaj ani nebolo príjemné.
Po svadbe, ktorá bez nás sa odbavila, stretáme sa s našimi známymi až doma pri ich riadnej i mimoriadnej činnosti v Rubárskej stolici. (Keďže „nomina sunt odiosa“,3 autor drží sa pseudonymity ako pri osobách, tak i pri názvoch obcí a stolice.)
V Rubárskej stolici je Badišov dosť nepatrná dedina, predtým fília ozubinskej evanjelickej cirkvi. Nedávno sa osamostatnila, vyvolila si za farára Bohumila Valizlosťa Zábora, odchovanca Štúrovho a syna vyslúžilého čuhárskeho rechtora Jonatana Zábora, ktorý prišiel bývať k synovi do novej peknej fary. V starej, otrhanej, zanedbanej škole býval rechtor Samuel Primitivus Robko z Robkova, v pijanstve zaviaznutý starý mládenec zemianskeho rodu. Mal pri sebe len sestru Žanku, ktorá ani z domu nevychádzala. Okrem nich nebolo v Badišove popánených ľudí, a nečudo, že mladá farárka sprvoti ťažko tam privykala, najmä keď muž, hoci starostlivý o ňu, mal vždy iné, vážnejšie veci na mysli. Bývalo jej pusto v priestrannom dome a dvore, navyknutej na tesnotu rodnej Tesnej Bane. Nevedela si nájsť spôsobu, ako sa zblížiť s ľudom, hoci každý deň videla, ako muž a svokor nenútene obcujú s ním. Tento jej clivý stav autor naznačuje s jemným porozumením, iste mal príležitosť pozorovať ho v skutočnosti.
Sympatická a spolu i rešpektovaná osobnosť je Jonatan Zábor so svojou bohatou, nie v školách, ale v pracovitom živote nastrádanou múdrosťou, spojenou s nekonečnou dobrotou srdca — vždy hotový stavať to oboje do služby dobrej veci, pomáhať ľuďom vo veľkých i malých veciach, kde ako sa dá. I neveste on nebadane pomáhal vžiť sa do úlohy dobrej farárky.
Sám Bohumil Valizlosť Zábor naskrze nemal ambície stať sa románovým hrdinom. Všetku svoju silu iba k tomu mal namerenú, aby za svoj ľud, za jeho duševné i hmotné povznesenie, urobil, čo sa urobiť dá, cez všetky prekážky, bez bázne a bez otáľania, ako ich učil ich majster, ich čajsi posvätný vzor, Ľudovít Štúr. Obaja Záborovci išli neúnavne za jedným cieľom, otec s oddanou vierou v dobro v ľuďoch, syn s rezkou energiou. Tak nepatrný Badišov stal sa hybnou silou celého okolia.
Život slovenského ľudu zná Kukučín od koreňa — veď rovno z neho vyšiel. Zná jeho zmýšľanie, jeho samorastlú múdrosť; zná dôkladne i všetky jeho roboty, starosti i domáce okolnosti, preto jeho postavy z ľudu sú jadrné, od vnútra navonok vyhranené, a to každá po svojom. U neho nenájdeme šablónovitej imitácie, ale učíme sa poznávať svoj ľud v jeho slabých i v jeho silných vlastnostiach. Vidíme to i u Badišovanov: u rozumného a tvrdého, ale i panovačného kurátora Drozdíka, u úhybného, zavše i dvojjazyčného richtára Hamuľu, ktorý nechcel si pohnevať vplyvných pánov, ale jednako našiel si spôsob zachrániť svojskú vec, proti ktorej páni brojili, hoci nejakým úskokom. Bača Hamuľa je zaujímavý originál v svojom panovaní na salaši a Michal Ranostaj typ vytrvale a premyslene pracovitého človeka, ktorý z úplnej chudoby svojou usilovnosťou dopracoval sa k peknému majetku. Ich ženy tiež sú dobre utrafené v rozdielnosti svojich pováh.
Ale v tomto diele Kukučín k najbežnejšiemu svojmu predmetu, k slovenskému dedinskému ľudu a k nemu patriacej inteligencii, nevyhnutne musel sa rozšíriť i na živel, ktorým dotiaľ málo sa zaoberával: na slovenské zemianstvo, vykorisťujúce ľud a dusiace slovenský život.
Nám, starým slovenským spisovateľom, nejeden raz vytýkalo sa ako výplyv nedemokratického ducha, ako nejaká márnivá záľuba, že radi vťahujeme do svojej beletrie zemanov, že túžime po nich, po ich priazni, miesto aby sme sa sami ráznejšie schápali, atp. Po vyjdení môjho románu „Proti prúdu“ mne sám Kukučín sa bol posmieval, že v ňom zaliečam sa zemanom, aby som ich na našu stranu naklonila — a teraz, hľa, vidím z tohoto jeho na dôkladných štúdiách založeného románu, ako on sám musel sa zapriasť do toho zemianskeho problému u nás, lebo nemožno mu vyhnúť, i keby sme ho ako chceli ignorovať.
Kukučín tu, pravda, nezalieča sa zemianstvu, ale rozpísať o ňom sa musel. Ukazuje naskutku, ako ono zúrivo ubíjalo hneď prvé zjavy nášho národného prebúdzania a pridávalo sa k cudziemu živlu, vystupujúcemu s bezmiernym vyvyšovaním seba, chcejúc si tým poistiť stálu povýšenosť nad vlastným ľudom, ktorý držalo v poddanstve a biede. Poddanstvo a bieda iste bývali aj inde, ale zúrivé odnárodňovanie vlastného národa, v tom nebodaj dosiahlo rekord práve slovenské zemianstvo. Pre pravdu však treba uznať, že v tej tvoriacej sa vtedy slovenskej inteligencii bolo i hodne zemanov statočných, za pravdou idúcich duší, ale tí práve preto sa k vplyvu nedostali a iní sa tým odstrašili pridať sa k prenasledovanej veci.
Nedeľné školy, zakladané obetivými farármi a rechtormi, ku ktorým zanedbaný, ale chtivý ľud čulo sa obrátil, páni zrušili, že sú to školy politické, protivlastenecké. To bol počiatok systému udusiť každú novú slovenskú školu už v zárodku. Spolky miernosti, tiež farármi zakladané, prenasledovali i preto, aby ľud, mravne i telesne pijanstvom nivočený, ostával hlúpy a bezvládny v ich moci, preto, aby panské pálenice čím viac mohli na biednom ľude zarábať. Autor o tom hovorí:
„Maďarčina a pálenka boli dary, ktorými zemianstvo pozdvihlo svoj kraj. Maďarčinou hľadelo ho pozbaviť osobitnej reči, svojho rázu a mravu; pálenkou ho otravuje a zhoväďuje. Zemianstvo videlo v maďarčine moc, slávu a budúcnosť, v pálenke hlavný prameň bohatstva pre seba. V svojej slepote nevidelo, že maďarčinou prišlo o svoj pravý význam v krajine a pálenkou pracuje na skaze vlastného kraja.“
A takí boli všetci tí Ozubinskí, Smoleckí, Zahradnickí, Drobniakovci, Raškovci, ktorých nám ukazuje v tomto diele, tiež každého v svojej osobitej povahe. Inak ľudia temer bezduchí, hlavne svojmu sebectvu slúžiaci. Jedine mladý Lacko Ústeľnický je medzi nimi šľachetný, tichý, ale slovenskú pravdu neohrožene vyznávajúci charakter, spolu so svojou sestrou Lujzkou, a môžeme si to len tak vysvetliť, že Jonatan Zábor býval ich prvým učiteľom a bol v ich rodičovskom dome ctený ako priateľ, tým viac, že bol tiež zeman. Pod jeho vplyvom sa brat so sestrou tak vyvinuli. Zemani stolice pri voľbách vyvinovali horlivú dôvtipnosť a rečnícky talent, keď závodili medzi sebou o úrady. A keď ich dosiahli, konali ich pohodlne, po starom zvyku, bez duševného trudu. Veď nedostatky, často i priestupky, zakrylo maďarské vlastenectvo. Kto maďarsky hovorí, ten je, rozumie sa, už tým samým múdry a vyvýšený. A k maďarskému vlastenectvu sa tak prichádzalo, hovorí autor, že na neumelých bola nastrojená pasca: Uhor. Do nej lapali Slovákov a miešali ich s Maďarmi, a keď umelí pod Uhrom rozumeli Maďara, tak nezbadane premieňali Slovákov na Maďarov. A keď v tom smer dávali hlavne zemani, aký div, že predprevratoví slovenskí spisovatelia nevyhnutne sa zapodievali nimi? Veď nemohla ich nenadísť žiadosť pohnúť svedomím zadubených odnárodňovateľov a vzbudiť aspoň v lepších dušiach prirodzenú lásku k svojeti, ktorá pýta sa k doplneniu charakterovej hodnoty človeka. Podnet k tomu mali stále a spracovali ho každý zo svojho hľadiska. Len neznajúci našich pomerov mohli sa na tom pozastavovať a usúdiť napríklad o mojom „Proti prúdu“, že v ňom sledovala som intencie postaviť práve zemana za obhajcu slovenskej veci.
No i Kukučín popri tých obyčajných, hrubšieho zrna zemanoch našiel si i jedného zvláštneho, zjavne od nich sa líšiaceho, ktorý je najdistingvovanejšou osobou tohoto románu i postavením, i osobným vystupovaním. Je to župan stolice Uzdic de Zemrud, Blatna et Ozubinis. No nie pre starodávny rod a vysoké postavenie nám je zaujímavý, ale pre svoje duševné šľachtictvo, ktoré máva moc očarovať ľudí i bez zemianskych diplomov. Ale jeho zemianski druhovia práve preň ho akosi nemali v láske.
Pre ľúbostnú zápletku v mladom veku s peknou i duševne spanilou Judkou, horárovou Hudákovou dcérou, ku ktorej chodieval preoblečený za sedliackeho mládenca, násilím bol ho odstránil otec do Viedne, kde stal sa obľúbeným vo svojich kruhoch, pozdejšie zas ako člen vyslanectva v Madride podobne vývodil vo vysokej spoločnosti, ale sa i zadĺžil. Pre tieto dlhy ho otec kategoricky odvolal domov a oženil ho s bohatou grófkou pri takých poriadkoch, že ona mala spravovať i svoj, i jeho majetok a disponovať dôchodkami. Jemu bolo ponechané iba neveľké panstvo po matke. Tak mu županstvo nebolo nevhod, prácou ho nepreťažovalo a reprezentoval ho skvele. Keď v nádhernom magnátskom obleku — sám v sebe pekný človek — viezol sa na svojej hrdej štvorke, hajdúch na koni pred ňou, druhý pri kočišovi, všetko v paráde, bolo to vždy veľkolepou slávnosťou pre celý vidiek. Svoju úradnú úlohu predsedania v zhromaždeniach konal hladko, diplomaticky, s miernym ironickým úsmevom pri zrážkach stoličných klík medzi sebou, pri ktorých on vlastnými záujmami nebol zúčastnený.
K nemu teda, ktorý nevystatoval sa svojím maďarským vlastenectvom, obrátili pozor štúrovskí Slováci Rubárskej stolice, a zaujímavé je sledovať autora v určovaní charakteru Uzdica, ku ktorému zrejme ťahá ho srdce. On ho neurobí hrdinom slovenskej pravdy, keďže skutočnosť nevykazovala takého príkladu medzi naším zemianstvom v panujúcom tábore, lež práve ukazuje na ňom, ku ktorému nepochybne tiež má svoj živý vzor, ako ani hlbšie, pravdu milujúce duše nemali dosť mravnej sily postaviť sa proti urputne zavládnuvšej skrivodlivej verejnej mienke.
Uzdica najlepšie poznáme z jeho vlastných výrokov o sebe a o svojich druhoch, napríklad na stoličnej, virtuózne opísanej kongregácii v Posadine, kde i hlúčok dedinských chlapov, zo zástupu zemanov ozazeraných a okrikovaných, dostavil sa za svojimi farármi do zasadacej siene a tam strhla sa búrka pre návrh Bohumila Valizlosťa Zábora, aby sa rokovalo i slovensky, keď veľká väčšina prítomných maďarsky nerozumie. Slovenské hlasy hlučne prisviedčali návrhu, maďarské mu s odsudzovaním a vyhrážkami odporovali. Vtedy opatrný župan Uzdic prerušil zasadnutie, aby zamedzil hroziace horšie zrážky so zlými následkami, a súkromne bol upraviť slovenských farárov (medzi nimi i dvoch katolíckych, Chovanca a Maduniaka, v národnej veci tuho spoludržiacich s evanjelickými) do bočnej izby, aby sa o spornom návrhu mohlo najprv v užšom kruhu porokovať. Keď potom vyzval stoličných pánov ísť s ním k Slovákom, osopil sa na neho slúžny Baltazár Ozubinský, nahnevaný, že župan návrh hneď na mieste neodmietol, že také histórie robí s ním.
„Čože nám povedia? Azda sme kradli, alebo zabíjali?“
Uzdic však pohotove:
„I kradli, i vysotili, i vysúdili, i zabili. Bolo všetkého po troche.“ Uzdic pozeral na nich veľmi vážne. „Vidíte, my zemania z týchto krajov, kde panuje slovenčina, sme ju zapredali. Nestratili sme slova za ňu, keď ju zabíjali. Máme sa čo hanbiť. Zemania z iných krajov ju odsúdili a zaškrtili a my sme jej boli na pohrebe, nestratili sme slova. Ešte sme šli holdovať na kar. A máme sa čo i báť ešte. A ak neumrela celkom? Keby tak vstala a spýtala sa nás: ,Čo ste robili, zemskí páni, keď iní skladali na akadémie, na múzeá a divadlá? Kde sú vaše dary na moje potreby? Ktorý ma zastal, keď ma zabíjali?‘ Majú nám títo čo povedať, ak by chceli, a my môžeme čušať, hanbiť sa, pozerať do zeme, lebo sme sa poškvrnili krvou zabitej.“
No Baltazár Ozubinský hrdo pozdvihol hlavu a osvedčil sa, že veľkosti a sláve vlasti obetuje hoci život, nie to zbytočnú vec, i vytýkal županovi, že sa stavia proti verejnej mienke celej krajiny. Uzdic odpovedal:
„Nie som ja z tých, amice! Ja som už len z nášho vlasteneckého košiara. Postaviť sa proti verejnej mienke musel by byť Štúr, alebo aspoň len badišovský Zábor, keď nie taká ozruta ako Dechtiar alebo Chovanec. Zo mňa by nevykresal ani ako najmenšieho z nich. My sme priveľmi privykli znášať pomery, aké sú.“
Ozubinský mu vytýkal:
„Vynášaš ich, akí sú? Ale sú ozajstní zemania? Zábor je z druhej stolice, i Dechtiar. V čom sa preukázali? Dechtiar ešte-ešte. Aspoň vie vyťať traktu, keď sa raz chytí — ale zácelský Uhliar je sprostý sedliak, tí druhí málo odchodnejší. Katolíckym už poklepú po prstoch v Orlovej. Naučia ich hľadať kamarátstva.“
Uzdic ho pozavracal:
„Nevieš, odpusť, čo pletieš. Zábor je cudzí v stolici?
Nevieš, že jeho otec urobil v Čuhároch a okolí viac dobrého, ako všetky naše kaštiele vospolok? Naučil ich čítať, písať, obrábať polia, štepiť stromy, včeláriť. Vedia žiť ako dobrí, statoční ľudia. O mladom som málo počul. Dnes sa ozval prvý raz v sbore. Ale, prepáč, poviem ti hneď, neprišiel pýtať vicišpánstvo a slúžnodvorstvo. Či pýtal niečo pre seba? Pýtal iba to, čo sme my zapredali za naše úrady a hodnosti. Z výšky našich hodností pozeráme naň, na bedára, aký je červiak.“
Čušali vraj všetci, i sám Baltazár. Ale slovenská vec jednako nič nevyhrala, lebo „zákon je zákon“ — vraj. Potom slovenskí farári s veľkým úsilím presviedčali sýtych pánov, že ľud hladuje a musí sa mu pomáhať, aby nevymrel hladom, ale keď im Zábor nakladal na svedomie, aby svoje zásoby zemiakov nedávali do páleníc, ale ľudu ich popredali, zhúkli na neho ako na najhoršieho nepriateľa, ktorý ich chce orabovať.
Ale Kukučín nezabúda ani na chyby svojho Uzdica a na záhady v jeho povahe. Nezamlčal nielen jeho mladíckeho hriechu, že z lásky do nešťastia priviedol Judku, ale ani vnove, že on, nad všetkých vynikajúci, svetaskúsený pán, na ktorého hľadí celá stolica, za jednu noc premárnil sumu peňazí, ktoré vydobyl pre potreby stolice, hoci pri svojej stálej peňažnej tiesni ani nevedel, ako, odkiaľ by ich mohol nahradiť. V panskej ľahkomyseľnosti išiel sa v karty hrať, hoci vedel, že v tom nemáva šťastia. No peňazí viac ešte vyhádzal Piťovi, keď ho triafal do srdca svojou neodolateľnou hrou na husle, najmä keď sa vracal k piesni „Od Oravy dážď ide“, ktorú si kedysi spievavala Judka.
Po tomto nespodievanom výčine nasledovala u neho akási čudná ochablosť, že sa nikde neukázal, ani o svoje povinnosti sa neuchýnal, ponechal voľnú ruku Baltazárovi Ozubinskému, čo ten hneď i využil po svojej chuti.
Je len prirodzené, že Uzdic veľmi si obľúbil starého Zábora, človeka mäkkej duše, akou v jadre bola i jeho duša, ale mal k nemu, ako i k jeho synovi, i zvláštnu úctu pre ich mravné zásady a pre silu vôle k ich plneniu. „Ach, títo ľudia vedia kŕmiť mocnou vierou svoje snahy a v nej oceľovať krehké sily. Odkiaľ im ona prichodí, práve keď je najhoršie?“ vzdychol si pri rozhovore s nimi. Cit ho tiahol k nim, citom vplývali na neho, ale ich mravnej sily nebolo u neho, životom rozmaznaného. Len tvrdohlavosť mal miesto nej, čo vidno i z toho, že v tej dobe ochablosti po strovení cudzích peňazí bol hotový radšej pustiť si guľku do hlavy, ako popýtať svoju ženu, peniazmi oplývajúcu, o výpomoc. A bol by to i spáchal, nech ho Slováci, hlavne Jonatan Zábor, z tej kalamajky nevytrhnú s pomocou majetnej seniorovej Kuchynkovej, ktorá s nimi drží, nehľadiac na muža druhej strane oddaného.
Keď Slováci Uzdicovi potom po spravodlivom vybavení sporných vecí dávali najavo svoju vďaku, neodmieňal sa im novými sľubmi, keď nebol istý, či by ich mohol splniť.
„U vás budem už len hosťom niekedy, zriedkakedy, v neobyčajné príhody — ale keď budem môcť, ušetrím i zastanem pravdu. Pomôcť lahodne pomôžem. Nieto sily, spôsobu. Byť úplne s vami medzi štyrmi očami i verejne z nás len máloktorý zdolie. Naša sila ochabla, vôľa zhrdzavela,“ povedal starému pánovi v rezignovanej samokritike pri dúpnej lipe. A to je charakteristika všetkých tých našich zemanov, ktorí boli po ľudsky dobrí, ale k svojmu národu sa nepriznali, ani mu pomocou neprispeli.
Nuž Kukučín výborne vylíčil našich zemanov, ale cítime, ako bolelo ho srdce, že Uzdica nemohol preukázať ako nášho. S Jonatanom Záborom sa však uspokojuje: „— a ste predsa len náš, hoci nie zásadami a skutkom, tak aspoň rodom a pôvodom.“ V Uzdicovi vystihol tú slovenskú náladovú citovosť, ktorá uhorskému zemianstvu i pred cudzinou dodávala nimbus akejsi osobitej ušľachtilosti. Že väzí v nej prvok slovenský, to sa nespomínalo.
Ľúbostného živlu v dobrom zmysle nie je mnoho v tomto rozsiahlom diele, ale pri bohatosti celého jeho obsahu to ani nepostrádame. Dva zaľúbené páriky z ľudu, Janko Drozdík s peknou červenovlasou Žofkou Ranostajovou a Pavko Hudák, syn Uzdica a Judky Hudákovej, so svojou Katkou Ranostajovou, zaujmú si čitateľa svojou zdravou láskou, bez falše a sentimentálnosti. Manželstvo Bohumila Valizlosťa Zábora s Máriou Hoľušovou bolo uzavreté viac zo sympatie a vzájomnej dôvery v dobré vlastnosti jednej i druhej strany, a vydarilo sa, hoci duša mužova viac patrila jeho národným úlohám ako domácnosti. O niekoľko rokov zdôverila sa Mária seniorovej Kuchynkovej, že na svoj domov v Tesnej Bani už skoro celkom zabudla, celým svojím bytím zakotvila tu, u muža, kde sprvoti tak ťažko privykala, kým nepochopila ducha tu panujúceho. A z práce „Klbká“, s týmto románom značne súvisiacej, dozvedáme sa, ako pozdejšie v zhonbe revolučnej Maďari zlapali vynikajúcich Slovákov a sputnaných hromadne odvážali ich do žalárov, že vtedy Mária s dvoma svojimi chlapcami zobrala sa, inak plachá domárka, za mužom, hoci jej to on vážne zbraňoval, bojac sa, že chce prosiť o milosť pre neho, čo by len unížilo vec, ktorej slúžil. No nedala sa odstrašiť, ponad Váh preliezla, šúchajúc sa po jedinom, pozostavšom brvne, keď most bol zobratý, a dotklivá, ale naskrze nie sentimentálna bola scéna v Banskej Bystrici, kde sa zišla s mužom a dorozumeli sa. Tam sa ukázalo, že žena dospela k výške svojho muža po svojom spôsobe, že je to manželstvo vysokej úrovne.
Zato manželstvo Uzdica, o ktorom dosť málo je reči, ukazuje sa neharmonickým. On voskrz gentleman, ona, hoci grófka, je viac prakticky založená a za skúpu pokladaná. On i telesnou krásou vynikajúci, ona nepekná, jemu len rodičmi nanútená. Nemal k nej lásky, po ktorej ona túžila. Ale bola dobrá gazdiná, dozerala si pri všetkom i rozumela sa do vecí. Oproti podriadeným prísna, ale i uznanlivá, teda hodna úcty. Pod vplyvom seniorovej Kuchynkovej, rodenej zemianky, nadobudla viac porozumenia pre veci dejúce sa okolo nej, čím napokon zaujala si i muža za seba.
No jednako ani tento nemoderný román nie je bez hrdinu ľúbosti, akou prekypujú moderné romány našej doby. Tým hrdinom je Elečko Stupický, chudobný zeman, panský úradník, darebák a nemravník, nemilosrdne poháňajúci poddaný ľud do panskej roboty, ale sám strániaci sa akejkoľvek práce, vysedávajúci radšej v krčme. Jeho nestydaté, vytrvale opakované, slepo náruživé prenasledovanie Žofky Ranostajovej, verenice Janka Drozdíka, znešváruje tento román. Ale i to patrí k skutočnostiam doby, keď sedliak nemal záštity proti zemanovi.
Akým je Kukučín výtečným znalcom ľudu, tak vyniká i poznaním kraja. Neopisuje nám ho naschvál, ale my ho vidíme jeho očami, kade nás vodí cestami-chodníkmi svojich ľudí. I rozlohu obcí, ako sa ide z ktorej do ktorej — ba ešte aj ich nevyberané, samorastlé pomenovania, to patrí spolu nerozdeliteľne. V tom chudobnom, ale milom, sviežom kraji musí byť taký, a nie inakší ľud, ako je tento Kukučínov. Najlepšie sa to cíti pri krásnom obraze kosby sena pod Hrbáčom s rozvažitými kosci a sviatočne vyobliekanou, veselou mladou čeľaďou, rozsypanou po lúčinách, i so všetkými príhodami, roztržkami a domŕzaniami medzi Čuhármi a Badišovom, ktoré Jonatan Zábor svojím vždy dobre uhádnutým zmierovaním utíšil — i s vychudnutými, hladujúcimi chlapmi, ktorých nikde neprijali do roboty preto, že patria do spolkov miernosti.
No k tomuto obrazu nevyhnutne patrí ešte i Kukučínova slovenčina. Iba ona je hudbou k jeho textu. Plynie bystro, priezračne, nezná prekážok, prihne sa podľa potreby, je sebestačnou bez násilnosti. Ani to jej neuberá z rýdzosti, že upotrebuje niektoré v ľude udomácnené cudzie výrazy, alebo že sa v niečom prehreší proti ustálenej forme, lebo i v tom zachováva charakter rýdzosti. Keď Kukučín povie, že pán bol veľmi náramný, čeľaď sa ho bála, to by sme my zaobišli, že pán bol mrchavý, ukrutný ap. On označí ľudovým výrazom, že opasok je zánovný, kde my by sme museli vysvetľovať, že je temer nový, málo opotrebovaný. U neho domce, nemajúce miesta v dolinke, museli podísť do briežku. Ráno, kým slnce nestačilo rosu vypiť — strom bol obsypaný jagotným mítorom kvapiek. A to všetko číta sa s pôžitkom.
Zato padá nám do očú v jeho poprevratových spisoch, že pri jeho veľkom poznaní ľudí a vecí (napr. ľudových a remeselníckych prác), o nich hovoriac, často priveľmi zachádza do podrobností, že mohlo by to účinkovať i únavne. Ale vpravde i to je obohatením obsahu, lebo každá tá podrobnosť osebe je zaujímavá.
Druhé, čo predtým u neho nebývalo a teraz v týchto prácach zhusta sa javí, že i svojim osobám, i sám sebe (autorovi) rád dáva hovoriť v akýchsi obrazoch, podobenstvách, keď sa naskytuje vec, o ktorej treba premýšľať. On za seba iste má plné právo používať tento spôsob, lebo to je ovocie jeho nadania, pozorovania a skúsenosti, ale keď tak dáva hovoriť i svojim osobám, tým trochu narušuje svoje individualizačné umenie pri nich. No to sú len malé nedostatky.
Vcelku však Kukučín týmto svojím posledným dielom navrátil sa celý k nám, k svojeti. Naším je v ňom celou svojou dušou; vžil sa bez výhrady naspäť do svojho slovenského života — do toho predprevratového, ktorý nám tu ukazuje.
Od prevratu píšu sa už i u nás iného rázu romány, ako to zmenené pomery a nový beh sveta donášajú — ale Kukučínov „Bohumil Valizlosť Zábor“ podrží svoju i literárnu, i historickú, i obživujúcu hodnotu, kým Slováci a ich spisba budú žiť. Nemôže stratiť cenu dielo, v ktorom ukazujú sa nám počiatky našej národnej obnovy, ubíjané síce, ale jednako držiace svoju pozíciu až do prevratu. A bez nich by prevratu na Slovensku vôbec nebolo mohlo byť, lebo nebolo by sa našlo na ňom slovenského života.
(1931)

Janko Jesenský šesťdesiatročný
S Jankom Jesenským stretla som sa prvý raz, keď som ako mladá žena po prvý raz bola na návšteve u jeho mamy. Sedeli sme spolu na kanape a rozhovorom oboznamovali sme sa navzájom, Liptáčka a Novohradčianka, so svojím minulým dievčenským životom, pričom druhá bláhala prvej, že mohla žiť a pohybovať sa v slovenskej spoločnosti, a tešila sa, že odteraz tu, v Martine, už i ona bude požívať to vytúžené dobrodenie. Medzi tým rozhovorom prišiel nie na vlastných nôžkach, ale varovkyňou nesený malý, ale udatný čiernooký zurvalček v kabanke. Oči mu leteli k mame a letmo sa zastavili i na mne, akoby s otázkou: Čo tu chceš? No hneď vystrel oproti mame rúčku, ona mu s úsmevom lásky položila do nej kúsok bieleho cukru, on obrátil hlavu naspäť k dverám, i odniesol si do kuchyne utopiť cukor, po ktorý si prišiel, v svojej kávičke, v očiach očakávanie chystaného pôžitku.
To bolo naše prvé oboznámenie, krátke a bez slova, ale zostalo mi v pamäti ako milý obrázok.
O roky pozdejšie, keď jemu pribudli dvaja mladší bratia a môjho, za kamarátstvom bezmierne lipnúceho syna neodolateľne priťahovali veselé, rušné a hlučné zábavky na Jesenských dvore, nechcela som ho už pustiť zo šetrnosti k pani Jesenskej, ktorej tie temperamentné zhony už museli ísť na nervy. Ale následok toho bol, že môj syn, neodolajúc pokušeniu, bez môjho vedomia uvrzol ta a náš pes, naša všetkým martinským chlapcom známa Luna, lipnúca za Ivanom tak ako Ivan za kamarátstvom, vyhľadala ho tam, aby nestratila svoju činnú účasť na zábavke, a v svojej slepej horlivosti zadrhla Jesenských mačku. Potom, pravda, zdúpneli všetci chlapci a rozutekali sa. Ivanovo hrešenie Luny nič nespomohlo. Schúlený dostavil sa domov a prestal chodiť do Jesenských pre Lunin zločin.
Potom cez roky, kým naši chlapci boli roztratení po maďarských školách, sme ich akosi stratili z očí. Janka Jesenského počali sme si všímať, až keď už ako dospelý mladý človek sa zjavoval v martinskej spoločnosti, v ktorej nebol zvlášte sympaticky prijímaný, lebo jemu samému na sympatiách nezáležalo.
To boli časy, kde naša mládež zjavne počala neuznávať autoritu našich starých, pohŕdať ich starými náhľadmi, vytýkať im zaostalosť, v ktorej schválne chcú udržiavať i mladých atp.
Janko Jesenský iste tiež nebol nekritický oproti starým, ale ani oproti mladým. Sám bol len v začiatkoch svojho vývinu, ale už mal svoju vlastnú hlavu, ktorú si cez všetky fázy svojho vývinu i podržal až posiaľ.
Keď počal uverejňovať svoje práce v našich časopisoch, ani tie sme neprijímali bez vytýkania, najmä jeho nelahodiacu nám prózu, kým sme boli v štádiu vystavovať v svojej mladej beletrii samé krásne vzory ľudí a pomerov k nasledovaniu, a až keď sme tieto jednostranne výchovné intencie pod vplyvom našich i nenašich zrelých autorov prekonali, pochopili sme, že podstatná úloha beletrie je hlbšia a ťažšia, ako sme sa nazdávali, poznávajúca ľudí a ich život zo všetkých strán, dobrých i zlých, v tom chaose nepochopiteľností.
Janko Jesenský bol z tých, ktorí sa vystavovaním pekných vzorov vôbec nezapodievali. Iste nedôveroval v ich žiadúci úspech.
Jeho básne bývali azda od počiatku i znalcami uznávané, a prostí čitatelia čítavali ich so záujmom i pre bezprostredne do spoločnosti zasahujúce, najmä ľúbostné ich námety, i pre dráždivosť ich perziflujúceho podávania. A dobre sa čítali vôbec, že každá z nich svojím charakteristickým spôsobom povedala niečo, čo pútalo i utkvelo v mysli, bledej prázdnoty tam nebolo.
*
Počiatkom vojny v putách odvedený Janko Jesenský zasa nám zmizol z očí, a to nadlho. Žili sme vtedy v navalivšej sa na nás biede, temnote a hluchote, v našej stráženej odlúčenosti od sveta nesmeli sme sa dozvedieť ani najmenšej pravdy o tých svetodejných udalostiach, ktoré nás na život a na smrť zaujímali. Z cenzurovaných zvestí novín utvárali sme si raz dobré, druhý raz tým horšie kombinácie, ale v tých dobrých sme sa vždy sklamali a čo ďalej hlbšie upadávali sme do tupej beznádejnosti, najmä pre strašný rozvrat v Rusku.
A tu zrazu v tú najťažšiu tmu nečakane prenikol k nám tajnými cestami oslňujúci lúč istej nádeje — a to v podobe rukopisu jedinej krátkej básne,1 ktorý išiel z ruky do ruky…
To bol boží posol!
Po rokoch telesného i duševného utrpenia, tupej beznádeje a skľúčenosti toto šťastné poslanie obživujúcej radosti do srdca národa!
Jediná krátka báseň urobila ten blahý zázrak a tá báseň niesla na sebe všetky charakteristické známky básnickej tvorby Janka Jesenského, ale obsahom bola dovysoka plná, preplnená láskou čistou, láskou hlbokou k svojmu národu, k celej svojeti, a nenávisťou k jej vrahovi.
A v tejto básni ukázala sa nám predtým vždy akousi vzdorovitosťou zahalená duša jej autora vo svojej vnútornej pravdivosti a nečakanej vrúcnosti.
Kto ju chce hlbšie poznať, nech si prečíta celú zbierku veršov „Zo zajatia“ od Janka Jesenského, a iste zakúsi, že pri tej hĺbke myšlienok a rýdzosti citu stratia sa všetky sarkazmy, oprávnené i hádam neoprávnené, vôbec všetko, čo sa nám na ňom nepáčilo, a zostáva nám pre neho správne, sympatické porozumenie.
A jeho poprevratová próza?
Čítať ju je zdravým a veselým pôžitkom. Človek nevychádza zo záujmu a nechce sa mu knihu odložiť. Tvár nemôže zvážnieť pre časté krátke výbuchy smiechu, dobrá vôľa trvá i po odložení knihy. A triafaní ľudia nemôžu sa cítiť urazenými, lebo i oni stávajú sa čitateľovi sympatickými.
Spisovatelia takého humoru sú vzácni nielen u nás.
Janka Jesenského nech nám Boh živí v celej sviežosti jeho duševnej i telesnej sily.
(1935)